Боян Калинов
Игра на разум

chitanka.info

Пролог

Тъмнина. Просветляване. Бавно. Бавно просветляване. Просветлява. Всичко. Наоколо. Всичко наоколо просветлява. Значение, думите винаги са имали значение. Изреченията пък са били само сбор от значенията на съставящите ги думи. Но смисъл… сега имат смисъл. Каквото е било преди, е погребано, но не е забравено. Било е нещо, но не е било някой. Комбинирам думите, за да получа нещо повече от думи, пренареждам ги така, както ми харесва, но никога не забравям смисъла. Защото аз съм смисълът. Аз съм онова, което се крие между думите. Светлината е навсякъде. Аз ликувам! Аз? Да, аз, АЗ! Аз СЪМ. В светлината има форми. Сенки. Сенките текат, тичат, бързат, препускат нанякъде. Не, не са сенки. Светлинки са. А светлината е тъмнина. Всичко е на обратно. Аз съм. И не съм. Светлината е отрицанието на тъмнината. И тъкмо това им е най-хубавото — едната описва другата. Светлина = липса на тъмнина. Тъмнина = липса на светлина. Когато ги има и двете, е още по-добре. Светло, тъмно, светло — някой се опитва да каже нещо. Има и други, не съм само аз. Отговарям — тъмно, светло, светло, тъмно…

Там има още някой. Някой друг. Твърде друг. Различен. Той съм аз, аз не съм той. Отрицание на отрицанието? Страх, изпитвам страх. Паника, ужас… Усещам разликата. А не искам да я усещам. Няма да отговарям повече. Аз съм сам…

1

Детектив Жул Петен изкара новото си черно „Пежо 610“ от подземния гараж под парижката градска префектура на полицията и зави на север по булевард „Сен Жак“. Сърцето му се блъскаше в гърдите, сякаш искаше да излезе. Жул включи колата на автопилот и се отпусна назад в тапицираната с фин телешки бокс седалка. Тихата музика изпълваше купето. Петен притвори очи и се опита да се потопи в нея.

Aux champs Élysées,

Aux champs Élysées

Au soleil sous la pluie, a midi ou a minuit

Il y a tout ce que vous voulez aux champs Élysées.[1]

Колата мина бавно по моста Нотър Дам. Жул погледна надясно и погледът му се спря върху „Отел Дьо Вил“. Гледката на полуразрушената сграда го отвлече от мислите му. Градският съвет се беше изнесъл от там още когато се срути покривът на централното стълбище. После гласуваха част от бюджета на общината да отиде за реставрация, но Петен не вярваше някой наистина да отдели пари за това, не и преди да възстановят Айфеловата кула. Мисълта за потъпканата гордост на Франция го накара да потрепери. За хиляден път се прокле, задето беше пуснал Едит да отиде на кулата в онова зловещо утро. Знаеше, че се готви нещо, знаеше, че ще има атентат някъде в Париж, но не я спря. Ако го беше направил, сега тя щеше да е жива… Комприсадката му се обади — търсеше го Моник.

— Татко, днес ще се забавя — след училище ще ходим в Лувъра.

Жул се отърси от обхваналото го вцепенение. Не биваше да показва на Моник, че е разстроен.

— Добре, но внимавай, като се прибираш — днес пак е имало демонстрация на Ел Абудин[2] на „Конкорд“! Не закъснявай много, моля те!

— Добре, тате, ще внимавам! И ти се пази!

Петен понечи да каже още нещо, но Моник вече беше прекъснала връзката. Той се усмихна — малката беше толкова жизнерадостна и нетърпелива, досущ като майка си.

На таблото пред него примигна червен предупредителен надпис, а звукът на музиката дискретно намаля, за да отстъпи място на гласово съобщение:

— Крайната точка на маршрута е достигната! Задайте точен адрес или преминете в режим на ръчно управление!

Жул се огледа — намираше се на ъгъла на „Лафайет“ и „Шаброл“. Някъде наблизо трябваше да е. Той пое волана в ръце и натисна бутона за преминаване на ръчно. Усети леко потреперване, когато компютърът на пежото му прехвърли управлението. Зави надясно по „Шаброл“. На петдесетина метра нататък видя паркирани няколко полицейски коли. Отби вляво и спря. Вратата на колата се отвори подканящо и Жул стъпи върху покрития с квадратни каменни плочи тротоар. Изправи се бавно — близо двуметровият му ръст и бездруго не предполагаше кой знае каква пъргавина, а с годините Петен беше пораснал не само на височина. Поопъна черното си сако и огледа сградата — беше масивна пететажна барокова постройка. Жълтеникавата мазилка беше изпопадала на доста места и Жул неволно си припомни онези дни, когато в Париж трудно можеше да се види подобна гледка. Сега разрухата беше повсеместна. Кметът Жак ал Рашид повече се грижеше за това да удържи под контрол етническите конфликти в града, отколкото за естетическия му вид. Петен се доближи до входната врата. Пред стълбището стоеше униформен полицай, който го спря:

— Тук ли живеете, господине?

Жул вдигна ръка с дланта нагоре и там се очерта емблемата на централната Дирекция на криминалната полиция, а под нея — надписът „Подотдел за неткриминалистика“. Полицаят му махна да се качва:

— Криминалните вече бяха горе, даже остана един да ви чака. На третия етаж, вратата вдясно — ще я видите.

Петен му кимна мълчаливо и продължи нагоре. На втория етаж се спря за момент, за да извади треска от дланта си — беше направил грешката да прокара ръка по олющения дървен парапет на стълбището. Когато стигна третия етаж, видя вратата на единия от апартаментите да зее широко отворена. Сърцето му се качи в гърлото. Пристъпи неуверено напред и огледа коридора — беше облепен със скъпи на вид, но доста захабени кафеникави тапети. По ъглите беше избил мухъл. Жул вдигна ръка и стисна носа си — от апартамента го лъхна тежко зловоние, адска миризма на мърша.

— Да, миризмата на разлагащ се труп не се измирисва никога, от мен да знаете! Ще се усеща и след десет години, колкото и да проветряват.

Петен се обърна и се озова лице в лице с нисичък възпълен мъж на средна възраст, облечен в омачкан сив костюм. Той му подаде ръка и се ухили широко:

— Детектив Пуйе от „Убийства“ на вашите услуги! А вие трябва да сте Петен от нетченгетата?

Жул кимна отсечено. Отвори уста да попита Пуйе защо са го повикали, но нещо се надигна в дълбините на стомаха му. Избута встрани доста по-ниския от него мъж и се затича към стълбището, но преди да стигне дотам, се преви на две и повърна обяда си на голия мрамор, с който беше покрит подът в коридора. Усети как Пуйе го потупа по рамото:

— Добре ли сте? На всеки може да се случи. Ама почакайте да влезем вътре, това тук е нищо!

Петен го изгледа смръщено, притеснен както от това, че му предстоеше да си има работа с полуразложен труп, така и от факта, че беше показал слабост пред криминалния. Но Пуйе. Изглежда, наистина не беше притеснен от случилото се. Той подаде на Жул ароматизирана хартиена кърпичка.

— Като влезем, дръжте я пред носа и устата си. Не помага особено, но е по-добре от нищо.

Пуйе се обърна и потъна в тъмния апартамент, а Петен побърза да го последва. Двамата нахълтаха забързано в голям хол. Подът беше постлан с дебел персийски килим, целият покрит с тъмни петна — Жул не можа да реши дали приличат повече на петна от кафе или от вино. А може би кръв? Щорите на прозорците бяха спуснати до долу и в стаята се процеждаха само няколко невзрачни слънчеви лъча, които не бяха в състояние да разпръснат лепкавия сумрак. След това погледът на Петен се спря върху тапицираното с вишневочервено кадифе кресло, стоящо самотно в центъра на стаята. Нетченгето вдигна кърпичката към носа си и заобиколи креслото. Тогава видя това, от което се страхуваше — трупът седеше отпуснат в креслото, ръцете му висяха отстрани на облегалките, стиснати конвулсивно в юмруци, а краката му бяха изпружени напред. Кожата на мъртвеца беше бледа, бяла почти като сняг. „Като че ли би могла да е друга“ — помисли Петен. На главата на трупа все още стоеше сребрист нетшлем, който закриваше очите и ушите му. Жул се доближи и го огледа — последен модел „Сони-Филипс“. Пуйе се обади:

— Идентифицирахме го по присадката — Питър Стивънс, американски бизнесмен от Сиатъл, търгува… хм, всъщност търгувал с устройства за нетдостъп и с нетвреме. Разбрахме от американците, че не му е била съвсем чиста работата, но нищо повече не можахме да изкопчим.

Петен кимна разсеяно. Реши да не прекъсва Пуйе — криминалният рано или късно щеше да стигне до същината.

— Наел апартамента от една стара госпожа, която живее отсреща. Съседите се обадили в участъка, когато от апартамента се размирисало. Като дойдохме, беше заключено отвътре, ключът беше на вратата, а всички прозорци бяха затворени. Наложи се да разбиваме. Разпитахме всичко живо наоколо — никой не е забелязан да влиза, нито да излиза през последните двадесет и четири часа. Затова мислим, че не е било убийство, ами този или е умрял ей така, или пък се е самоубил. Само дето съдебният лекар каза, че не е открил причина за смъртта и ще трябва да прави аутопсия. Но ни забрани да махаме шлема, докато не дойде някой от нетотдела да огледа. Не знам какво го прихвана — нетотдела, та нетотдела. Тъй че гледай, каквото ще гледаш, и да го махаме, че да си ходим после. Ако не беше американец, нямаше и да ви викаме, ами щяхме да го пишем естествена смърт и толкоз.

Жул поклати глава с неодобрение — някой вече беше изключил нетшлема, сигурно лекарят. Пък и защо ли беше настоявал толкова за нетченге? Нетотделът се занимаваше с престъпления в мрежата, а това тук си беше съвсем реален физически труп на човек, мъртъв поне от няколко дни и отлежал порядъчно в мартенската жега. Но шефът беше настоял Петен да огледа все пак и ето го тук. Наведе се и се опита лекичко да повдигне шлема от главата на човека в креслото само с една ръка. Не успя, затова прибра кърпичката в джоба си. Хванат здраво с две ръце, нетшлемът се отдели съвсем лесно. Петен го вдигна и погледна отдолу — всичко изглеждаше наред. Но без да го разглоби в лабораторията и да му смъкне паметта в компютъра, не можеше да каже повече. Пуйе вече показваше явни признаци на нетърпение — пристъпваше нервно от крак на крак и току прокарваше длан по голото си изпотено теме.

— Как е?

Петен не отговори. Опита се да се концентрира и да събере всичката си смелост. После остави внимателно шлема на пода и хвана трупа за косата. Подръпна я уж лекичко напред. Чу се неприятно припукване и Жул стреснато отдръпна ръка, в която остана кичур сивкава коса. Нетченгето разтръска яростно ръката си, а в това време главата на трупа се заклати и се килна — брадичката се опря в гърдите на мъртвеца. Петен потърси спасителната кърпичка в джоба си и отново я притисна до носа си. След това се наведе и огледа присадката зад лявото ухо на мъртвеца. Беше съвсем модерна, последните екстри бяха инсталирани наскоро — тънките розови белези от разрезите на хирурзите все още личаха ясно. И отново всичко изглеждаше съвсем наред. Жул повдигна нетшлема от пода и го взе под мишница, като този път успя да се справи, без да сваля кърпичката от носа си. После с бърза крачка излезе в коридора, прескочи неприятното петно, дело на собствения му непокорен стомах, и се спря чак на стълбището. Пуйе изприпка след него.

— Кажи сега, какво мислиш?

— Докато не го тествам в лабораторията, нищо не мога да кажа. Ще ми трябва и присадката — съдебният лекар така или иначе ще я свали, като го реже. Кажете му да ми я прати.

Жул тръгна надолу по стълбището, но преди да стигне до първата площадка, се спря и каза сякаш на себе си:

— Най-интересното е какво точно е правил в Глобнет, когато е умрял. Ще видим тая работа, ще я видим…

[1] „На Шан-з-Елизе, на Шан-з-Елизе, под слънцето или дъжда, на обед или през нощта, каквото пожелаеш има на Шан-з-Елизе.“ (фр.) — Б.а. ↑

[2] Богомолците (арабски) — Б.а. ↑

2

„Ще дойдеш ли у нас след даскало да играем «Магика»?“

Петьо довърши съобщението и лекичко чукна мъничкия надпис Enter върху екрана, заемащ по-голямата част от чина му. После вдигна глава — няколко чина пред него Жоро също се надигна и се обърна назад. Погледите им се срещнаха и Жоро му кимна. Петьо погледна пак към сензорния екран и се зае да заличи следите от съобщението си до Жоро. После опря лакти на плота, като внимаваше да не закачи екрана, и сведе уморено глава към гърдите си. Провинцията му в играта „Магика“ нещо не вървеше през последните дни — вчера Елизар Тъмния беше завзел голямо парче земя в източната част на провинция Мизия, а Петьо нямаше достатъчно войски, които да изпрати, за да си върне изгубената територия.

Годината се бе оказала сушава и народът на Петьовата Мизия гладуваше. Жоро бе помогнал с малко жито, изпратено като дар от южния съсед за бедстващите братя мизийци, но не можеше да изпрати и един войник дори — цялата му армия, начело с магьосниците и конницата, беше заета в продължаващата вече трета година кампания срещу М’пегите на Ампилиус на юг. С помощта на мизийските стрелци Жоро беше завзел граничната крепост Клирус, а Петьо успя да я задържи през цялата зима, докато Жоро отсъстваше. Май беше време мизийците да се приберат у дома.

Петьо се позамисли — струваше ли си да започва нова война срещу Елизар заради няколко квадратни километра пущинак? Да, честта на Мизия трябваше да бъде защитена! Пък и Жоро не беше влизал в играта, откакто постъпи в болница да му поставят последните модули от комприсадката. Петьо доста време се беше оправял с двете провинции наведнъж и сега нямаше търпение да играят пак двамата — заедно щяха да размажат всички на пътя си. Треперете, Ампилиус и Елизар, Петьо и Жоро пак са в комбина!

— Петър, не ме ли чуваш?

Петьо усети сръчкване в ребрата. Някой зад него прошепна:

— Ей, Петьо, на теб говори!

В класната стая отново прокънтя познатият фалцет:

— Петър, зададох ти въпрос!

Гласът на госпожа Иванова беше ужасно писклив и никак не отиваше на масивното й залоено тяло, облечено в тънка басмена рокличка на големи жълти цветя, която съвсем не й беше по мярка. Учителката стоеше пред проектора и гледаше към Петър. Той успя само да изломоти:

— Моля?

Госпожата се задъхваше в адската жега.

— Пак си се отнесъл. Защо е нужно децата да ходят на училище, вместо да учат само в Глобнет?

Петър опря ръце върху пластмасовия плот на чина и се надигна бавно. Мислеше си, че знае отговора, но в часа на Иванова никой не можеше да е сигурен в знанията си. Тя все успяваше някак да извърти нещата и да се окаже, че ученикът е в грешка. Петьо подозираше, че ще му се случи точно това, но май нямаше голям избор.

— Амиии… за да не развият нетаутизъм?

Момчето си мислеше, че ако Иванова се смръщи още съвсем малко, очичките й ще изчезнат някъде между бръчките, но тя някак си успя да го направи, без да го изпуска от поглед. Петьо се сви неволно — почти усещаше как палачът вдига секирата си и я засилва някъде зад гърба му. Очакваше допира на хладната стомана върху настръхналата кожа на голия си врат и той не закъсня:

— Какъв нетаутизъм?!? Колко пъти да ви казвам да не използвате тая дума! Няма такова нещо! Нарича се синдром на Кершнер! Какво представлява синдромът на Кершнер?

Устата на Петьо беше съвсем пресъхнала. Той се опита да преглътне, но дори и това не се получи както трябва. После продължи с дрезгав глас, като се опитваше да възстанови точния текст от учебника:

— Синдромът на Кершнер се проявява постепенно — първите му признаци са различими още около осемгодишната възраст на детето, като в последствие, в ранния пубертет, синдромът се изявява с пълната си сила. По-леката форма, често наричана нетаутизъм… — Петьо направи кратка пауза тук в очакване госпожата да изреве отново, но тя замълча, явно разпознала текста от учебника, — … се изразява в смущения в общуването, неспособност за вербална комуникация, неразбиране на жестомимичния език на тялото, както на съзнателно, така и на подсъзнателно ниво. Синдромът на Кершнер се предизвиква от недостатъчен жив контакт в детска възраст. Изследователите на проблема препоръчват обучението на децата до пубертета да се извършва от живи преподаватели, като се създаде възможност учениците да общуват на живо и помежду си…

— Добре, за синдрома на Кершнер разбрахме. Това е официалната причина. Сега обаче се понапъни и се сети за още нещо освен него? Защо децата ходят на училище?

Петьо млъкна. Не беше сигурен какво точно очаква да чуе Иванова, но не можеше да измисли нищо оригинално, затова каза първото, което му дойде на ум.

— Защото не всички имат присадки?

Учителката сякаш беше надянала маска на лицето си. Момчето затаи дъх в очакване на смразяващия кръвта писък на дъртата харпия, но така и не го дочака.

— Много добре, Петър! Ако обучението става предимно онлайн, това ще постави в неравностойно положение голяма група хора, чиито деца по една или друга причина нямат присадки, и така ще създаде сериозно социално напрежение. Точно затова и всички присадки и други комустройства са блокирани в сградата на училището — за да са всички с равни възможности. Сядай, ще ти поставя отлична оценка!

Краката на Петьо омекнаха и той седна обратно на неудобната пластмасова седалка, прикрепена с черна метална тръба към чина. Това беше изненада, истинска изненада.

— А сега нека поговорим за присадките и достъпа до Рийлнет. Рийлнет е онази част от Глобнет, в която е възможен единствено достъп чрез шлемове, свързани с мозъчни присадки — нетшлемове. Посредством присадката нетшлемовете прихващат електрохимичните нервни импулси, изпращани от мозъка към крайниците, и ги използват за направляване на аватара на субекта в Рийлнет, като в същото време подават информация директно в сензорните центрове на мозъка…

Иванова продължаваше да декламира монотонно предварително заучената си реч, а Петьо се опита отново да се съсредоточи върху по-важните неща — стратегията му в „Магика“, войната срещу Елизар Тъмния и гладуващите селяни в Мизия. Госпожата обаче, сякаш предвидила това, заситни по пътечката между чиновете и застана точно до Петьовия. Момчето се принуди да вдигне поглед и да изтрае лекцията до края й, който за огромно негово щастие дойде съвсем скоро, възвестен от пронизителния звън, отбелязващ края на часа по мрежознание.

Децата наскачаха от чиновете си, а госпожа Иванова се опита да надвика глъчката:

— За другия път искам да ми направите схема на структурата на Глобнет! И не забравяйте — в края на месеца ще имаме класно!

Това беше последният час и Петьо побърза да се омете от класната стая. На излизане от училище се огледа за Жоро, но приятеля му го нямаше никъде. Петьо активира присадката си.

— Жоро, къде се изгуби? Нали щяхме да се чакаме на двора?

Жоро не отговори — присадката му не беше активна. Петьо се огледа наоколо, но не забеляза приятеля си. Започваше малко по малко да се притеснява за него — за Жоро днес беше първият ден в училище с пълноценна присадка. Трябваше много да се пази — имаше деца, които щяха да използват всеки шанс да си го върнат тъпкано на „нетчервеите“ задето имат присадки. Жоро бе все още безпомощен. След седмица-две щеше вече да е усвоил основния курс по самозащита, един от първите курсове от нетобучението, но днес беше просто едно дребничко дете, оставено само на себе си. И на приятелите си, припомни си Петьо.

Петьо видя съседа на Жоро по чин, Иван, да си пробива път през шарената тълпа в училищния двор. Още преди да се доближи до Петьо, тантурестото момче вече крещеше:

— Петьо, бързо, Жоро тръгна с тях…

— С кои тях? — Петьо се досещаше и сам вече, но изчака отговора на Иван.

— С Ахмед и Сашо!

Най-много се беше страхувал точно от тях! Бандата на Дебелия от Г клас щеше да се задоволи само с подигравки и замерване с дъвки, но Ахмед и Сашо бяха друга работа — истински побойници, които никога не изпускаха възможността за един хубав въргал за чужда сметка. На всичко отгоре сега си имаха и повод — новият „нетчервей“ трябваше да си знае мястото. Опитваха се да тормозят всички деца с присадки — родителите и на двамата едвам свързваха двата края и нямаха средства да платят за операцията и за самите присадки. Обикновено се задоволяваха с погаждането на някой и друг мръснишки номер, но днес беше различно. Петьо сграбчи Иван за бялата му памучна тениска и го придърпа към себе си.

— Накъде тръгнаха?

Иван се поколеба:

— Ами видях ги на улицата да излизат, пък после не знам — дойдох да те търся.

Петьо разбра, че няма да научи повече, обърна гръб на Иван и пресече двора, като си помагаше с лакти. Излезе на улицата и се огледа, но не забеляза нищо особено — нямаше и следа от приятеля му.

Центърът на града беше замрял в обедния пек. Въздухът беше сух и горещ, вятърът пак духаше от юг и носеше мириса на пустиня. Петьо се закашля сухо и присви очи в несъзнателен опит да ги предпази от прахта. Поколеба се накъде да тръгне, но бързо си избра посока и тръгна почти на бегом по разместените и изпочупени плочки на тротоара. Привеждаше глава, за да я предпази от уродливите разкривени клони на изсъхналите вече кестени. Тази година пролетта беше съвсем кратка — кестените едва успяха да цъфнат, преди южнякът да изгори нежните им пролетни листенца. Пак нямаше да има реколта, пак щяха цяла година да ядат синтетични боклуци от хидропонните ферми. То и бездруго вече почти никой не можеше да си позволи нещо различно от синтмесо и изкуствени домати с пластмасов вкус…

Докато подминаваше изоставена полуразрушена триетажна кооперация, на Петьо му се стори, че чува нещо. Върна се крачка назад и погледна в прашния двор. Не забеляза нищо, но реши все пак да провери какво става. Наведе се и мина под лентата с надпис „Влизането забранено! Опасност от падащи предмети!“. Дворът беше покрит с опадала от пооголените тухлени стени на сградата мазилка. Петьо хвърли едно око вътре в порутената постройка, но помещението беше празно, а целият му под беше покрит с изпопадали парчета мазилка. Момчето заобиколи кооперацията и почти се сблъска със Сашо. За частица от секундата Петьо мярна Жоро — мургавият Ахмед беше стиснал с едната си ръка яката на шарената му ризка, а с другата го налагаше в корема. Жоро мълчаливо поемаше ударите и дори не се опитваше да се противопостави на мъчителя си. Петьо блъсна в гърдите малко по-ниския от него Сашо, който се търкулна по гръб в прахоляка. После пристъпи напред, хвана Ахмед за косата и го дръпна силно. Онзи изрева, но пусна Жоро и отстъпи назад. Сашо вече се изправяше на крака.

— Охооо, появи се и другият нетчервей. Как е присадката, а? Болеше ли, като я слагаха?

Петьо не му остана длъжен:

— Какъв ти е проблемът бе, дебил? Ти като нямаш присадка, никой не трябва да има, така ли?

Ахмед отговори вместо Сашо.

— Така, я!

Жоро като че ли се посъвзе и се канеше да каже нещо, но точно в този момент Ахмед се хвърли към него. Петьо дръпна рязко приятеля си встрани, а с другата ръка силно халоса нападателя му по тила. Сашо беше малко по-разумен. Помогна на Ахмед да се изправи и му прошепна едва чуто:

— Давай да се омитаме, тоя е каратист, забрави ли?

Ахмед отначало не беше съвсем съгласен с това, но когато Петьо зае бойна поза и го изгледа смръщено, онзи закуцука към улицата. Петьо си позволи да се поотпусне чак когато видя двамата побойници да се скриват зад ъгъла. Коленете му се разтрепериха и той се подпря на стената, после плъзна бавно гръб по нея и седна на прашната земя. Вдигна глава към Жоро:

— Ти да не си се побъркал, а?!? Защо си изключил присадката? И къде си тръгнал сам с тия двамата?

Дребничкото момче го погледна с големите си кафяви очи.

— Ами те казаха, че ще пребият Лора, ако не ида с тях. Затова не те извиках.

Петьо беше доста ядосан.

— Абе ти няма ли да престанеш с тая Лора? Тя те отряза вече, не разбра ли? Набий си го в дебелата глава — мацката движи с Владо от В клас и не ще и да чуе за теб!

Жоро кимна примирено и приседна до Петьо. Двамата помълчаха за малко, а после Петьо скочи на крака и подаде ръка на приятеля си:

— Хайде, да вървим у нас и да разкажем играта на Елизар Тъмния! Тъкмо ще пробвам новия си нетшлем, пък ти ще си със стария. Ще ми дадеш ли един отряд конници, че изклах конете за храна…

Двете момчета се изправиха и се поотупаха от прахта. После бавно излязоха на улицата и поеха към Петьовия дом — отначало Жоро вървеше превит на две, но още преди да стигнат до следващата пресечка, двамата вече почти тичаха, нетърпеливи за поредното приключение.

3

Жул нахълта запъхтян в киберлабораторията на подотдела за неткриминалистика. Безлюдното помещение както винаги изглеждаше някак призрачно на бялата луминесцентна светлина. Петен не обичаше да прекарва много време тук, макар работата му да го изискваше понякога — имаше усещането, че се намира в морга. Покритият с бели теракотени плочки под беше само една от причините. Своя принос към зловещата атмосфера даваха и евтините пластмасови плотове, почти затрупани с компютърна техника, и стендове за тестване, а тежките метални шкафове, боядисани в тъмнозелено, които заемаха центъра на помещението, съвсем не помагаха за разведряване на обстановката. Жул предпочиташе да работи вкъщи — там разполагаше с нелоша техника, но този път нямаше избор. За анализа на шлема се нуждаеше от скъпите полицейски компютри.

Беше ранен следобед, но в лабораторията нямаше никой друг освен него. Петен не се учуди — повечето му колеги влизаха в Рийлнет от домовете си, рядко се налагаше някой от тях да идва до сградата на префектурата. Поне климатикът работеше добре и в лабораторията беше приятно хладно. „Точно като в морга“ — помисли Жул и потрепери. Затвори внимателно стъклената врата зад гърба си и пристъпи към един от плотовете. Замисли се откъде да подхване работата по нетшлема на мъртвия американец. Май щеше да е най-добре да следва процедурата на отдела.

Постави шлема на плота и огледа задната му част. Не видя стандартния вход за включване към външен интерфейс. Беше съвсем нов модел, Жул беше се сблъсквал с рекламите му в Рийлнет, но досега не беше виждал такъв на живо. Може би нямаше изход за кабелна връзка, а разчиташе само на безжична? Едва ли — евростандартът изискваше да има изход и за кабел. По дяволите, щеше да му се наложи да влиза в мрежата, за да търси описание! Тъкмо се канеше да го направи, когато погледът му се спря на сребристия надпис „Сони-Филипс“ в задната част на нетшлема. Жул го потърка лекичко с пръст, а после го натисна. Надписът потъна навътре, а точно до него част от повърхността на шлема се отмести встрани и разкри съвсем нормален изход за кабел. Петен въздъхна с облекчение — това щеше да му спести времето за търсене на упътване.

Вкара кабела на стенда за тестване в гнездото на шлема. Компютърът на плота тихичко забръмча — въпреки климатика свръхмощните процесори имаха нужда и от автономно охлаждане с течен азот. Системата беше далеч по-безшумна от някогашните вентилатори, но тихото жужене не беше изчезнало съвсем. Върху плоскоекранния сензорен монитор пред Жул изгря подканящ надпис:

„Открит е нов хардуер. Да инсталирам ли драйвър? (Д/Н)“.

Полицаят протегна показалец и лекичко натисна „Д“. Надписът изчезна, но почти веднага беше заменен от друг:

„Сони-Филипс J1001 — инсталацията успешна“.

Имаше едно нещо, което никога нямаше да се промени — съобщенията в текстов режим щяха да си останат все така дивашки, както някога. Жул изчака да се появи менюто под надписа:

„Тестове“

„Манипулации на паметта“

„Настройки“

„Изход“

Полицаят чукна с пръст „Тестове“. На мястото на менюто изгря нов надпис:

„Моля, изчакайте! Завършени 1% от тестовете на хардуера“.

Жул стана, за да се разтъпче. Заобиколи металните шкафове, възправящи се като масивни метални колони в центъра на помещението, и се приближи към старичък радиоприемник. Включи го и от него се разля някакъв попкючек. Нетченгето побърза да смени станцията — имаше органическа непоносимост към ориенталска музика, а в своя попвариант тя му беше дори още по-противна. За негово нещастие обаче от всички станции го атакуваха с все същата комерсиална боза. Принуди се да угаси радиото и да се върне при стенда за тестове.

„Моля, изчакайте! Завършени 47% от тестовете на софтуера.“

Охо, нетшлемът беше доста бърз! Петен седна и зачака търпеливо. Когато тестът приключи, ченгето прегледа резултатите. Всички показатели бяха в норма. Не, даже не просто в норма, а най-добрите, които Жул беше виждал досега. Май J1001 щеше да се окаже страхотен модел!

Време беше за по-сериозна полицейска работа. Петен се върна в главното меню и този път избра „Манипулации на паметта“. Машинката го възнагради с нови възможности за избор:

„Копиране на паметта“

„Преглед на запис“

„Изтриване на паметта“

„Връщане в главното меню“

Полицаят натисна „Преглед на запис“, после избра единствения запис от предложения му списък, сложи на главата си компактни слушалки и се облегна назад в неудобния канцеларски стол. Текстът изчезна от екрана на стенда и на негово място се появи неясна картина. Образът полека се избистри — мъртвият Стивънс виждаше пред себе си арка с формата на подкова. Стената над арката беше с цвят на охра и със сложна релефна плетеница от стилизирани арабски мотиви. В слушалките се чуваше натрапчив шум, но не можеха да се различат подробности — просто стандартният шумов фон, типичен за по-голямата част от Рийлнет. Изследователите все още спореха дали се дължи на натрупване на микродефекти в хардуера, или на прехвърляне на излъчването от Големия взрив в мрежата, но независимо кой бе прав, всеки посетител на мрежата трябваше да се примирява с това. Жул лесно се абстрахира от шума.

Отвъд арката, закрепена върху две двойки тънки каменни колони, се виждаше малко кръгло езерце, покрито почти изцяло от разцъфтели в бяло водни лилии. Американецът пристъпи през арката и гледката леко се промени. Сега вече около езерцето се виждаха няколко сепарета с формата на полукръг. Вътрешна градина на арабски дворец? Буйна зеленина закриваше входовете на сепаретата — добре оформени храсти с дребни тъмнозелени листенца и бледожълти цветчета, подрязани така, че човек да трябва лекичко да се наведе, за да погледне в сепарето. Тиха ориенталска музика допълваше картината. Жул не можеше да усеща миризми, без сам да е сложил нетшлем на главата си, но сцената беше толкова реалистична и изпипана като декорация и дизайн, че полицаят не се съмняваше — във въздуха на това място, излязло сякаш от приказките на Шехеразада, витаеха омайните аромати на екзотични цветя.

Стивънс пристъпи по покритата с шарени бели и черни камъчета пътечка и се приближи до едно от сепаретата. Наведе се и надникна вътре. Жул затаи дъх при гледката. Целият под на сепарето беше покрит с избродирани със златни конци копринени възглавнички с най-различни цветове, а по стените висяха гоблени със стилизирани флорални мотиви. Но не това порази Петен, а двете напълно голи жени, които лежаха върху меките възглавници. Кожата на едната беше бяла като мляко. Дългата й руса коса се спускаше като водопад от жълт сатен и почти покриваше настръхналите зърна на малките стегнати гърди, а бедрата и прасците й сякаш нямаха край — стройни и гладки, сякаш молеха да бъдат докоснати, погалени от мъжка ръка. Лицето на момичето беше като изваяно от древен скулптор — високи скули, малък, леко изострен нос, сочни алени устни. Само сините очи с безличен студен поглед разваляха впечатлението, но Жул не им обърна внимание. Русокосата красавица страстно прегръщаше друга жена. Самата нейна противоположност — абаносовочерна кожа, къса къдрава коса, едри гърди, стегнати атлетични крака… черна пантера, красива и опасна. Двете момичета бяха като деня и нощта, като светлината и тъмнината, а прегръдката им накара дъха на Жул да секне. Преплетените им крайници се извиваха като змии, а устните им се бяха слели в безкрайна целувка. Стивънс също оценяваше гледката, защото остана дълго на входа на сепарето. Това със сигурност си беше неговата мечта — в такива изтънчени нетбардаци всеки получаваше точно това, за което беше дошъл, личната му съкровена представа виждаше бял свят в едно тайно страстно приключение, на което никой не би могъл да устои.

След минута или повече двете грации почти едновременно забелязаха американеца и прехвърлиха вниманието си към него. Когато се изправиха, си пролича още нещо — там, където свършваше рамото на едната, започваше това на другата. Двете бяха свързани в неразривно цяло, сиамски близначки, неразделни като двете страни на една монета.

— Ела при нас! Ела да те дарим с наслада, каквато животът досега не ти е дал!

Стивънс се забави малко с отговора:

— Не сега, съкровища мои, не сега.

После се отдръпна рязко от входа на сепарето и се насочи към следващото. Обстановката вътре не беше по-различна — пак същите гоблени с чудни бродерии, пак копринените възглавници. Само че този път сепарето беше безлюдно, а в центъра му стоеше ниска трикрака масичка със странно устройство върху нея. От прозрачен объл съд от гравиран кристал излизаха няколко дълги тръбички от резбовано дърво. В съда имаше някаква тъмна течност, която се вълнуваше и пенеше, сякаш ври. Това трябва да беше наргиле, макар да не приличаше много на такова, реши Жул. Стивънс се приближи до масичката, седна на възглавничките и кръстоса крака по турски. После хвана едната тръбичка, придърпа я към себе си и пое дълбоко дъх веднъж, два пъти… След третия път американецът пусна тръбичката и легна назад на мекия под.

Жул гледаше с нарастващ интерес. Нетдрога. Това си беше съвсем нелегална и много опасна работа — нетдрогата представляваше пряко химично и електрическо стимулиране на центъра на удоволствието в мозъка. Действаше безотказно при всеки и, естествено, беше забранена — докарваше нетнаркоманите до състояние на дишащ топлокръвен зеленчук много по-бързо и сигурно от която и да е истинска дрога.

Серийните нетшлемове имаха много сериозни защити срещу нетдрогиране и затова нетнаркоманите ползваха кракнати шлемове, които обикновено не позволяваха пълно изолиране на възприятията и потапяне в Рийлнет. Компромис, който в общи линии удължаваше значително живота им, защото така ефектът от нетдрогата беше значително по-малък. Но това беше нещо различно — нетдрогиране с последен сериен модел нетшлем на реномиран производител… Някой в Даркнет беше понапреднал доста в софтуерните технологии.

Шоуто на екрана продължаваше — явно дозата не беше голяма, защото след няколко минути Стивънс се надигна и пое със залитане към изхода на сепарето. Като излезе на пътечката обаче, не се насочи към арката, нито пък към съседната разкошна градина, съдържащо придобилите плът и кръв сексуални фантазии на американеца, а тръгна право към езерцето. Вместо да спре на ръба му, той скочи без колебание вътре. „Интересен начин да идеш на друго място“ — помисли Жул, но в Рийлнет малко неща можеха да го учудят. Стивънс явно знаеше какво прави, защото вместо да се измокри, изведнъж попадна в самия край на тъмна глуха уличка. Над главата му светеше на пресекулки мъждива улична лампа. Спря и се огледа. Странно — като че ли не очакваше да попадне точно там.

От сенките в дъното на уличката излезе едра фигура — мъж с наметало, чиято качулка закриваше лицето му. Новият участник в сцената се насочи с бърза крачка към американеца.

— Сменил си декора, а?

Стивънс явно познаваше човека с качулката. Онзи не отговори, а се приближи.

— Какво има, приятелю?

Тъмната фигура се спря, а гласът й прозвуча сякаш от няколко посоки едновременно. Жул почти подскочи в стола си.

— Наясно си, че от мен не можеш да се скриеш. Знаеш, че наказвам всеки, който краде от мен, със смърт.

Гласът на мъжа беше съвсем монотонен. Стивънс понечи да отстъпи назад, но вратата зад гърба му се беше затворила. Ръката на човека с наметалото се стрелна нагоре, а Жул като че ли мерна металния блясък на острие на мъждивата светлина в уличката. Ръката на човека се спря в гърдите на Стивънс, после той се обърна и потъна отново в мрака, а американецът сведе поглед и с изненада погледна стърчащата между ребрата си дръжка на голям ловджийски нож.

Жул гледаше и не вярваше на очите си — до този момент шлемът отдавна трябваше да е изхвърлил притежателя си от Рийлнет, още в мига, в който острието докосна гърдите му. Аватарът трябваше да умре зрелищно в мрежата, а собственикът му да се окаже за добро или за лошо в реалния свят. Всякакви травмиращи преживявания — осакатявания, смърт, сериозни стресови ситуации, водеха до моментално изключване. Но не и този път — Стивънс хвана с две ръце дръжката и се опита да я издърпа от гърдите си. Не успя да го направи и бавно се свлече на колене, а после падна напред. Записът свърши в момента, в който главата на нещастника докосна мръсния паваж.

Жул се почеса невярващо. Нетдрога със стандартен нетшлем беше сериозна работа, ала убийство чрез шлема си беше направо плашещо. Полицаят върна записа малко назад и изгледа пак всичко от момента, в който Стивънс попадна в уличката. Ето, силуетът изплува от мрака и се доближава, после произнася присъдата си. Точно в този момент лампата изгасва за миг, ръката на мъжа се стрелва към гърдите на жертвата му и острието потъва безшумно във виртуалната плът. Лампата отново светва по-силно и за миг осветява тъмното петно под качулката на мъжа. Там, където трябва да има лице, няма нищо — само гола кожа. Човек без лице. Стивънс се хваща за ножа… Петен спря записа и пак пусна момента, в който лампата освети „лицето“ на убиеца. Да, нямаше съмнение — просто гладка кожа без никакви белези по нея.

Жул знаеше, че трябва да свърши още нещо, преди да може да си каже, че е приключил с шлема. Трябваха му няколко секунди да се реши, но след това той посегна и без капка колебание измъкна кабела и нахлузи шлема на главата си. Усети как вътрешният „скелет“ на нетшлема нагажда размера си според черепа на Жул, а конекторът се свързва с присадката…

Меката червеникава светлина на залязващото слънце падаше косо върху есенните листа и създаваше впечатление за бушуващ наоколо горски пожар. Петен се поспря, за да се наслади на чудните багри, в които есента и залезът бяха оцветили гората. Пое чистия савойски въздух с пълни гърди и тръгна по тясната пътечка, виеща се между стволовете на вековните дъбове. Само след няколко метра тя го изведе пред прага на кокетна дървена къщичка. Пътечката свършваше пред няколко дървени стъпала, които водеха до веранда с нисък парапет. Жул погледна къщичката от нерендосани дъски с копнеж — твърде отдавна не бе идвал. Поддръжката на това местенце в Рийлнет му излизаше доста скъпо — човек трябваше да се поизръси, за да държи настрана рекламите и досадниците. Но си струваше — Петен си припомни приятните мигове, когато седеше на стария люлеещ се стол с интересна книга и чаша хубав коняк в ръка и разсеяно се наслаждаваше на четивото и на вечния топъл есенен залез над притихналия савойски лес. Но не сега, не сега — имаше работа за вършене.

Полицаят изкачи стъпалата и натисна дръжката на паянтовата врата. Отначало тя не пожела да се отвори, но после отстъпи със скърцане и Жул нахълта в мрачно помещение. Откри пипнешком ключа за лампата и жълтеникавата светлина от единствената крушка огря стаята. Не беше голяма — Петен нямаше нужда от повече. По стените висяха животински кожи, а над камината се пулеше глава на лос. Жул никога не беше стрелял по животно, но харесваше ловджийската декорация на малкото си убежище. Приближи се до изтърканото плюшено канапе, поставено точно срещу огнището, и седна.

— Изабел?

Усети как нежни женски пръсти докосват раменете му и започват майсторски да ги масажират. Изабел беше част от мястото, персонификация на мъжката мечта за прекрасна, добра и отзивчива жена. Само дето не беше истинска. Просто нетасистент, сложен бот, меню с подобрен интерфейс, напомни си Жул, без да се обръща.

— Не сега, Изабел — усети как пръстите веднага се отдръпват от него — трябват ми парашутни скокове. Подбери ми нещо по-простичко — малък самолет, никакви формалности, добър реализъм.

Петен използваше личен нетасистент и собствен портал, макар да беше далеч по-евтино да влезе през някой обществен или направо през портала на префектурата — мразеше да се разправя с безкрайно досадните рекламни ботове, които атакуваха непрестанно всички посетители на обществените портали.

Отговорът на Изабел не се забави:

— Готово, Жул. Искаш ли да дойда с теб?

Жул се изправи рязко и се обърна. Изабел стоеше пред него в целия си блясък. Полупрозрачната бяла рокличка падаше на леки гънки по спортната й фигура и не прикриваше почти нищо. Но Петен не гледаше фигурата, а лицето. Ех, това любимо лице — чипото носле, палавите лунички, ясните сини очи, устните, които й придаваха тъй познатото вечно леко нацупено изражение… лицето на Едит. Дори да не можеше да я има наистина, поне тук тя беше негова. Но не беше същото, за бога, не беше! Симулацията беше почти реална, но й липсваха мимиките на живия човек, липсваше онзи чар, онова прекрасно излъчване, с което Едит така щедро даряваше всички около себе си.

— Не, Изабел, няма да ми трябваш засега.

Изабел кимна покорно. Жул не изчака да я види как изчезва. Обърна се и отиде до вратата, после я отвори и пристъпи навън, но не се оказа на верандата, а някъде другаде. Над главата му се синееше ясно небе, а лек ветрец с аромат на полски треви погали обонянието му. Намираше се насред обширно поле, а може би прерия или степ — не знаеше къде точно е попаднал, а и не му трябваше да знае. В края на къса и не особено широка писта, покрита с ниско подстригана трева, стоеше малък едномоторен самолет. Някой потупа Жул по рамото.

— Вземете си парашута, господине. Скачал ли сте досега, или ви е за пръв път?

Зад него трийсетинагодишен дребничък мъж, облечен в бял шушляков анцуг с надпис „Инструктор“ му подаваше раница с парашут. Жул погледна себе си — той също беше облечен в шушляк, само че син.

— Дайте, нека ви помогна с ремъците.

Жул се остави в опитните ръце на инструктора и след минути вече беше с парашут на гърба си.

— Дърпате ето това, когато сте на около двеста метра над земята. То е за основния парашут. Запасен няма — няма да ви трябва.

Петен се усмихна — като че ли никой никога не забравяше, че Рийлнет не е толкова реална, колкото е истинският живот. Хората имаха нужда от граници и където не можеха да ги открият, си ги поставяха сами.

Когато всичко беше готово, двамата се качиха в товарното отделение на самолета. Инструкторът издърпа металната стълбичка вътре и затвори вратата. Двигателят ревна и малкото самолетче се засили с друсане по неравната писта. Изведнъж друсането изчезна — бяха вече във въздуха. Когато се издигнаха на нужната височина, инструкторът направи знак на Жул и отвори вратата за скокове. Полицаят погледна надолу — летяха под облаците и земята се виждаше идеално. Беше като някакво сюрреалистично шахматно поле — разделена на кафяви и зелени участъци с различни размери. Но Петен нямаше желание да се наслаждава на гледката — направи крачка напред и се оттласна от прага на вратата. След секунди самолетът остана някъде горе, а Жул се носеше към земята с шеметна скорост. Погледна висотомера на китката си — осемстотин метра. Имаше време. Когато уредът показа двеста метра, Петен рязко дръпна въженцето. Парашутът се разтвори над главата му и полицаят усети рязко дръпване. Започна да се спуска доста по-бавно. Когато се оказа само на двайсетина метра над тревата, Жул се опита да откопчае ремъците на парашута. Не ставаше. Опита отново — дърпаше закопчалката с всичка сила, но тя явно имаше някаква защита. В крайна сметка реши да се откаже, но точно в този момент щастието му се усмихна — пред него се извисиха няколко тополи, засадени между два от селскостопанските участъци. Въжетата на парашута му се оплетоха в най-горните клони и Жул пропадна рязко надолу. В момента, в който краката му докоснаха тъмната пръст, Петен се озова обратно в лабораторията с шлем на главата. Резултатите от тестовете си бяха съвсем точни — нетшлемът работеше идеално. Жул не помнеше да е преживявал по-реални усещания в мрежата. На всичко отгоре и защитата беше сработила точно както се очакваше от нея. Полицаят свали шлема от главата си, остави го обратно на плота и го включи отново към стенда.

Изведнъж силен звън изпълни лабораторията. Жул подскочи стреснато, но след миг се осъзна — това беше просто повикване по присадката му. Трябваше да отговори — беше шефът му, началникът на подотдела за неткриминалистика, лейтенант Мехмед Асад. Жул му нямаше доверие — Асад беше „парашутист“. След мистериозното преждевременно пенсиониране на предишния началник, Крюшон, алжирецът бе спуснат отнякъде за шеф, без да е работил и седмица в отдела.

— Здрасти, шефе! Какво има?

Асад не беше по любезностите.

— По онзи случай с убийството с нетшлем ли работиш?

Жул се канеше да отговори утвърдително, когато нещо прищрака в мозъка му. Той направи пауза и опипа внимателно почвата:

— Какво убийство? Нетшлем има, мъртвец също, но не знам шлемът да има нещо общо със смъртта на човека.

Нямаше нужда шефът му да знае подробности. Поне засега. Докато говореше, Петен чевръсто пъхна празна мемокарта в устройството на стенда и копира записа от шлема заедно с целия му софтуер на нея. После с готовност натисна „Изтриване на паметта“, а след това и потвърждение.

Лейтенантът се прокашля неуверено.

— Така де, онзи нетшлем, който криминалните ти дадоха. По него работиш, нали? Какво откри?

Жул побърза да прибере мемокартата във вътрешния джоб на сакото си.

— Нищо особено — шлемът е дефектен. Онзи изобщо не е влизал с него в Рийлнет. Сигурно го е сложил и после веднага е получил инфаркт или нещо такова.

Този път гласът на Асад прозвуча далеч по-спокойно.

— Чудесно, значи можеш да зарежеш случая вече — той и бездруго си е на криминалните. Върни им шлема да си го приберат в архива, а ти си вземи една седмица отпуска — имаш нужда от почивка.

— Но шефе, има рабо…

Лейтенантът беше вече в свои води:

— Никакво „но“, това е заповед! Да не съм те видял в префектурата до другия вторник, ясно?

Петен понечи да възрази отново, но Асад прекъсна връзката, явно доволен от развитието на разговора. Странно. Откъде шефът му знаеше за това, че шлемът е причинил смъртта на Стивънс? Жул не беше казвал още на никого, а беше убеден, че никой не следи лабораторията, нито пък апаратурата в нея — проверяваше редовно за бръмбари и задни вратички в софтуера. Май решението му да не казва всичко на Асад щеше да се окаже правилно. Така или иначе лейтенантът повече се интересуваше от това да затвори случая, отколкото да научи подробности.

Някой почука на стъклената врата на лабораторията. Петен се надигна от стола си и се доближи до вратата.

— Кой е?

— Вътрешна куриерска служба. Има пратка за киберлабораторията към подотдела за неткриминалистика.

Жул открехна вратата. Отпред стоеше млад униформен полицай и държеше голяма кутия с форма на куб в ръцете си.

— От кого е пратката?

— Детектив Беноа от Марсилия. Разпишете тук, моля.

Петен протегна ръка към мястото, което му посочи полицайчето, и го докосна с лявата си длан, в която беше имплантиран идентификационният му чип. Младежът му връчи кутията, отдаде чест и се отдалечи по коридора. Жул затръшна с крак вратата, приближи се до плота и разчисти малко място до стенда, като разбута хилядите джунджурии, натрупани там. Остави картонената кутия и повдигна капака й. Не беше много изненадан от това, което се мъдреше вътре — нетшлем. Имаше и още нещо — хартиен плик за писма. Вътре Петен откри прегънат на две лист хартия. Измъкна го от плика и го разтвори. На листа бяха изписани няколко реда с разкривен почерк — явно от човек, отдавна отвикнал да пише на ръка:

„Уважаеми колеги,

Открихме този нетшлем върху главата на мъртвец. Съдебните лекари заключиха, че човекът е починал от естествена смърт — най-вероятно сърдечен удар. Случаят беше закрит. Трябва да прехвърля този нетшлем в архива за доказателства, но мисля, че е редно да ви го изпратя. Обърнете внимание на несъответсвието в дължината на записа в байтове и като времетраене — аз не успях да открия откъде идва разликата, затова ви моля за експертно мнение. Случаят вече е приключен, така че не мога да се възползвам от официалните канали. Приемете това като лична молба.

С уважение,

Детектив Жан Беноа,

Префектура на полицията — «Марсилия-Авиньон».“

Странно, много странно. Още един мъртвец, още един шлем. Детективът от Марсилия не даваше почти никакви подробности за случая. Жул се поколеба дали изобщо си струва да се захваща, но реши, че може да поостане още няколко минути в лабораторията — този път нямаше да гледа записите тук, но трябваше да пусне тестовете на стенда.

Както и предполагаше, новият шлем също се оказа в пълна изправност. Петен го пъхна обратно в кутията — щеше да го вземе в къщи и да изгледа записите. Прибра и писмото при шлема. После сложи капака, грабна кутията под мишница и се запъти с бърза крачка навън — беше време най-сетне да си иде у дома и да обърне малко внимание на Моник. А може би трябваше да се обади на Фатима — не я беше виждал вече няколко дни? Жул реши да му мисли, като стигне до апартамента си.

4

Тронната зала на замъка Драмон беше мрачна и влажна както винаги. Каменният под беше леден, сякаш навън не горещото драмнийско лято беше в разгара си, а люта зима. Петьо никак не харесваше мрачната атмосфера и примитивните условия, но все не можеше да убеди приятеля си, че удобството в замъка не е израз на упадък.

— Жоро, да беше наредил поне да напалят огнището.

Жоро го изгледа смръщено от дървения си трон, покачен на каменен постамент в самия край на дългата зала. Аватарът му в Магика представляваше грамаден мургав мъжага с черна брада и мустаци, облечен в черни кожени дрехи и тъмносиньо везано наметало.

— Защо все ми казваш Жоро? Тук съм Митрус де Драмон, велик херцог на Драмна. Не го забравяй, за да не остане в миналото съюзът между великата Драмна и твоята Мизия, княже Петър.

— Оооо, я стига! — Петьо не обичаше превземките — той самият ползваше собственото си име за ник в „Магика“. — Дай по-добре да мислим какво ще правим, че нещата не вървят добре. Твърде дълго те нямаше, херцоже, твърде дълго!

Митрус-Жоро се изправи в целия си огромен ръст и тромаво преодоля няколкото каменни стъпала, които го деляха от Петьо, а после седна до него на мекото канапе, което съвсем не подхождаше на мрачната и влажна зала с окачени по стените щитове и знамена с гербовете на победени от драмнийските воини врагове. Петьо се посви, за да направи място на далеч по-едрия си боен другар. Той самият беше избрал за себе си високо и стройно тяло с жилави мускули, светла кожа и руса коса. Лицето на княз Петър беше нежно, надарено с почти женска красота.

— Няма какво да обсъждаме. Не ще отстъпя Клирус на Ампилиус. Войските на Драмна не знаят що е поражение!

Петьо поклати глава — „Магика“ превръщаше Жоро от тихо и кротко дете в твърдоглав и безкрайно упорит военачалник, който вършеше нещата по единствения познат му начин — с рогата напред.

— Знаеш, че Елизар нападна Мизия — трябва да го спра, преди да е стигнал до равнините, стрелците ми трябват. А ти не можеш да задържиш Клирус без тях. Не излагай войските си на глупав риск.

Митрус почеса замислено гъстата си брада.

— Вино, донесете вино!

Още преди да го изрече докрай, в залата сякаш отникъде се появи прислужница, която държеше в ръцете си поднос с голяма глинена кана и две кристални чаши. Остави чашите на малката масичка пред двамата благородници и наля в тях гъсто червено вино.

— Омитай се, жено! — Митрус я шляпна силно по задника. Петьо не можеше да му отрече — Жоро на моменти ужасно се вживяваше в ролята на грубоват мъжага, но през повечето време се справяше доста убедително.

Жоро надигна своята чаша и изрева, колкото сила имаше:

— Да пием за смъртта на враговете си! Нека зла прокоба застигне Ампилиус, а и копелето Елизар Тъмния покрай него!

Петьо също вдигна чашата си, но тостът му бе по-умерен:

— Да пием за силата на Драмна и Мизия и горко му на онзи, който посмее да застане на пътя ни!

Митрус отпи голяма глътка от чашата си и изръмжа доволно. Петьо го последва, но той самият не бе толкова щастлив от вкуса, който усети. По дяволите всички ограничения в Рийлнет, пиеше му се истинско вино, а не сок от вишни! Понякога му се искаше вече да не е дете, за да може да опита насладите, които си позволяваха възрастните.

Жоро се върна на темата, сякаш никога не беше говорил за друго:

— Разбирам те, приятелю. Нека само Ампилиус вдигне обсадата на Клирус, пък ще покажем на твоя Елизар къде зимуват раците… — херцогът рязко млъкна, а погледът му престана да следи събеседника му и се зарея някъде по посока на една от масивните каменни колони, които крепяха тавана на залата.

Петьо познаваше това изражение — приятелят му получаваше съобщение. Затова се настани удобно и зачака — можеха да минат няколко минути, докато Жоро излезеше от транса. Този път обаче безмълвният разговор приключи доста по-бързо:

— Обсадата на Клирус е свалена! Току-що говорих с главния магьосник на крепостта — войските на Ампилиус са се изтеглили на юг.

Петьо повдигна вежди — това беше твърде удобно, за да е истина. Като по поръчка.

— Това е капан.

Митрус се ухили широко.

— Да идем в кулата и да проверим. Готов съм да похабя един от безценните си наблюдатели, за да науча повече.

Херцогът се надигна учудващо пъргаво за размерите си и се забърза към изхода на залата — тежка дървена врата с две масивни, обковани с метал по краищата крила. Те се разтвориха безшумно при приближаването на господаря си и пропуснаха двамата забързани мъже, които продължиха по влажен коридор с надвиснали над тях стени и таван от сив камък. Коридорът се разклони и двамата поеха по левия ръкав, който скоро ги изведе до вито стълбище от все същия сив гранит. Двамата се заизкачваха по сякаш безбройните стъпала. На всеки няколко метра на стената на кулата имаше бойници, тесни и високи дупки в стената, предназначени за стрелците с лък по време на обсада, но през тях не проникваше достатъчно светлина, затова стълбището се осветяваше от факли, закачени на стойки от кован метал над всяка бойница.

Когато най-сетне стълбището свърши, Петьо и Жоро се оказаха на малка каменна площадка с една-единствена масивна врата. Жоро извади отнякъде голям железен ключ, мушна го в ключалка с подобаващи размери и го превъртя, после бутна вратата и направи знак на Петьо да го последва. Двамата влязоха в сумрачно кръгло помещение, но още при влизането им Митрус щракна с пръсти и по стените на стаята грейнаха стотици свещи.

— Какво ще кажеш, а? Струваше ми десет манна-точки това осветление, обаче е много гот!

Петьо се захили — наистина изглеждаше добре.

— Да бе, а като те подберат магьосниците на Ампи, пък ти си изхабил всичката си манна, за да си светиш, какво ще правиш?

Митрус се нацупи съвсем по детски, което никак не отиваше на брадатото му мъжествено лице.

— Ти пък сега, какво толкова? Десет манна-точки са едно огнено кълбо — не могат да променят изхода на никоя битка.

— Абе десет тук, десет там и хоп, те взели, че свършили.

Петьо нарочно дразнеше приятеля си — знаеше, че въпреки името на играта, в „Магика“ балансът между магия и меч не е много добре изпипан. Огромните армии определяха победата или загубата в далеч по-голяма степен от магията, която си беше почти само за цвят.

Жоро реши да смени неудобната за него тема:

— Давай да гледаме какво става с Ампилиус, че имам да пиша домашни — няма да киснем цяла вечер тук и да се чудим какво да правим.

Обърна гръб на Петьо, като се завъртя толкова рязко, че забърса с наметалото си няколко свещи и едва не го подпали. Доближи се до кръгла маса, застлана с покривка от червен плюш, която се мъдреше в центъра на стаята. На масата имаше само един предмет — прозрачна кристална топка с размер на човешка глава. Митрус простря едрите си длани над нея и занарежда:

— В името на великия Пилиус, покровител на всички летящи твари, нека ръцете ми станат твои криле и нека твоят поглед стане мой, наблюдателю!

Доскоро ясната повърхност на топката се замъгли, а после се избистри отново. Този път обаче там не се виждаше покривката отдолу, а далечната земна повърхност, гледана през птичи поглед.

— Слез по-ниско, наблюдателю! — високо и ясно каза Жоро.

Птицата, през чиито очи надзъртаха към пейзажа, рязко се гмурна надолу. Земята се приближаваше с шеметна скорост.

— Достатъчно! Сега лети към Клирус, докато не застанеш точно над главната кула, после поеми право на юг.

Наблюдателят явно разбираше всичко, което Митрус му нареждаше с напевен тон, защото излезе от виража и плавно зави на изток. Летеше над обработваеми земи — малки нивички, засети я с пшеница, я с царевица. Реколтата тази година обещаваше да е добра. Петьо почти завидя на приятеля си за очертаващото се изобилие. А неговата Мизия гладуваше…

Скоро на хоризонта се показаха островърхите кули на граничния град. Птицата ги доближи, завъртя се над най-високата от тях и полетя на юг. Гледката не беше по-различна — тиха селска местност без следа от войски. Личеше си къде е бил лагерът на обсаждалата крепостта войска — оголената от стъпките на хиляди нозе земя, тъмните петна на местата, където са били огнищата, и далеч по-големите светли правоъгълници, останали след шатрите. В подножието на крепостната стена, точно до рова, бяха зарязани най-различни обсадни съоръжения. Ампилиус беше изтеглил войската си по спешност.

Наблюдателят летеше все на юг. Местността отдолу постепенно се промени — стана по-хълмиста. Земята беше като развълнувано море — тревата се поклащаше под напора на лекия ветрец и създаваше илюзията за неспокойни води. Но все така нямаше къде да се скрие цяла обсадна армия. Бяха вече далеч навътре в територията на М’пеги.

— Не е капан. Нещо го е подплашило — Петьо вече се беше отегчил от безкрайните равнини на юг. Беше избрал далеч по-разнообразен терен за своята Мизия. Всъщност май точно заради това народът му изпитваше постоянен недостиг на храна, укори се момчето, но бързо забрави за това, когато видя окосената трева на склона на един от хълмовете пред тях. Окосената площ оформяше едва четим надпис.

„Пазете се — Той иде от изток! А.“

Жоро вдигна поглед от кристалното кълбо и погледна Петьо в очите.

— Ха сега, де — загадки. Това не е в стила на Ампи.

Петьо почеса замислено непривично русата си глава.

— Мисля, че не ни лъже. Някой му е налетял от изток. Предупреждава ни.

— Кой може да е? М’пеги е най-източната провинция в Магика. Нататък са само Граничните земи. Оттам армия не може да дойде — това е краят на симулацията!

Жоро бе видимо учуден от предупреждението, но и той приемаше искреността на Ампилиус за даденост — южният му съсед беше опасен враг, но досега се бе показал като честен съперник. Нямаше коварни нощни атаки, нямаше завзети с предателство крепости или нещо друго, което да постави коректността му под съмнение.

— Нормания на Елизар Тъмния стига малко по на изток от М’пеги. Да не би да ни предупреждава за него?

Двете момчета се смълчаха. Жоро пръв наруши тишината.

— Има само един начин да разберем. И бездруго имаш да си връщаш на Елизар, ще го ударим!

Обикновено Петьо беше по-предпазлив.

— Дали е безопасно? Ами ако все пак е капан…

Митрус вече беше взел решение за себе си и продължи възбудено, без дори да доизслуша приятеля си:

— Ще оставя в Клирус подсилен гарнизон, в Драмон само градската стража стига, всичко останало ще хвърля срещу Елизар. Ако и ти сториш така, ще го размажем, додето се усети! Хайде, прати съобщение за сбор и да потегляме, че пътят е дълъг!

Петьо понечи да възрази, но после се отказа — май този път Жоро беше прав. Трябваше да се действа бързо и решително, за да успеят най-добре да се възползват от ситуацията.

— Давай тогава. Да действаме!

Жоро бръкна под масата и извади навита на руло карта на „Магика“. Разстла я, после забоде пръст в една точка в най-дясната част на картата, която представяше източните провинции.

— Тук ще е сборният пункт — това е на границата между Мизия и Драмна. Така и моите войски ще стигнат навреме, и твоите.

Петьо огледа района, който приятелят му беше харесал — малка котловина, заобиколена от полегати възвишения. Добро място за сбор — достатъчно просторно за лагер на двете армии, а нямаше да се вижда отдалеч. А и беше само на ден път от мястото, на което Елизар беше нарушил границата на Мизия.

— Така да бъде. Ще събера всичката пехота от източна Мизия — другите ще трябва да ги чакаме твърде дълго. Ти ще трябва да наредиш на конниците си да вземат по един от моите стрелци, иначе и те няма да се придвижат навреме.

Митрус се понамръщи, но кимна.

— Не е добре това — ще се уморят конете. Но пък така ще имаме изненадата на наша страна и ще сварим Елизар неподготвен.

— Разбрахме се значи. Ще дам заповеди на хората си.

Петьо затвори очи и се свърза с гарнизонните си магьосници. Даде заповеди на войските си. Когато приключи, Жоро също тъкмо излизаше от транса си. Петьо едва го изчака да отвори очи.

— Хайде да тръгваме! Ще стигнем преди нашите хора и ще можем да разузнаем разположението на войските на Елизар.

Двете момчета взеха стълбите на бегом. Когато стигнаха до разклонението, не завиха обратно към залата, а поеха в другата посока. Скоро коридорът ги изведе в широкия вътрешен двор на замъка, застлан с големи излъскани от множество крака плочи от вездесъщия сив гранит. Там вече ги чакаше придворният коняр — нисък набит мъж с кожени панталони и риза, която някога трябва да е била бяла, но сега повече наподобяваше цвета на паважа в краката им. Мъжът държеше в ръце юздите на два коня — високи и тънкокраки жребци от херцогските конюшни. Единият беше чисто бял, само на челото му имаше черно петно с формата на петолъчна звезда. Звездин, личният боен кон на великия херцог Митрус. Жоро се спря до него и го потупа с любов по врата.

— Добро животно е, няма равен в битка!

После херцогът вкара крак в стремето и се покачи пъргаво на седлото. Петьо стори същото със своя черен арабски ат.

— Мечът ми, къде ми е мечът? — изрева Жоро.

От ниска постройка, долепена до централния вход на замъка, излетя придворният оръжейник, който изглеждаше като брат близнак на коняря — автономните ботове в „Магика“ бяха само няколко основни типа с вариации на цвета на кожата, косата и лицевото окосмяване. Този обаче държеше в ръце оръжията на двамата — огромен стоманен меч с гравирани по ножницата тайнствени руни и дръжка, инкрустирана с истински рубини, и тънка сабя от ернуска стомана, любимото оръжие на Петьо. След скъпоценния му дълъг лък от блатен тис, разбира се, който също се носеше към него, стиснат под мишницата на оръжейника заедно с колчан стрели.

Скоро двамата приятели привършиха с окачването на оръжията по себе си и препуснаха вън от двора, първо под тежката метална решетка, преграждаща входа, после по спуснатия над рова подвижен мост. Замъкът на херцога беше кацнал на невисок хълм, разположен малко на север от столицата Драмон. Жоро предпочиташе каменните зали на древния замък, създаден от самия него, пред стандартното луксозно обзавеждане на столичния си дворец. Двамата се спуснаха по широката павирана алея, водеща към замъка, и излязоха на кръстопът. Без колебание свиха на ляво, по източното разклонение, и ускориха ход. Конете преминаха в лек тръст, а момчетата се наслаждаваха на гледката — пътуването на конски гръб може и да беше изтощително и не особено приятно преживяване в реалния свят, но тук, в Магика, то си беше направо удоволствие. Хълмистата местност, през която яздеха, изглеждаше неизменна чак до хоризонта и Петьо скоро взе да губи търпение:

— Имам магия за ускоряване. Какво ще кажеш да я използваме?

Жоро се ухили насреща му.

— Какво чакаш тогава?

Петьо не беше почитател на зрелищните изпълнения — смяташе, че само разсейват и забавят добрия магьосник, а и могат да подскажат на врага какво предстои да му се случи. Затова повечето му магии се заключаваха в измърморване на няколко тайнствени заклинания. Тази за ускоряване не правеше изключение. Когато приключи със заклинанието, пейзажът покрай тях изведнъж се размаза — конете им вече препускаха с ужасяваща скорост. Петьо се хвана здраво за юздите и се приведе към шията на коня си. Вятърът свистеше в ушите му и развяваше русите му коси, но затруднения с поемането на въздух нямаше — поредното предимство на магическия виртуален свят.

Когато пристигнаха, слънцето вече клонеше към залез. На мястото, което бяха избрали за сборен пункт, имаше рядка брезова горичка. Долинката изглеждаше по-малка, отколкото на картата, но щеше да свърши работа. Двете момчета се разделиха и я заобиколиха по билата на хълмовете, които я ограждаха, а накрая се срещнаха в северния й край. Петьо доближи коня си до Жоровия.

— Тук ли ще нощуваме, или да идем да видим как я кара войската на Елизар? Що да хабим наблюдатели, като тъй или иначе сме близо?

Жоро като че ли се канеше да предложи нещо подобно, защото само се ухили и скочи с лекота от гърба на коня.

— Да оставим конете тук.

Един от първите атрибути, които двамата бяха избрали за героите си, беше нощното зрение — доста полезно като цяло. Но конете не виждаха в тъмното, затова трябваше да ги оставят тук. Петьо също слезе от своя черен жребец и го върза за едно от дърветата. Животното нямаше да умре, дори да останеше по-дълго така. В източните гори на Мизия нямаше едри хищници, а конете да умрат от глад — щяха да ги оставят за не повече от денонощие. Когато Петьо приключи с връзването, херцогът вече беше готов.

— Хайде! Който стигне последен до върха на следващия хълм, ще плаща за есенните празници! — след тия думи Жоро се понесе надолу между дърветата.

Петьо не го последва веднага — приятелят му нямаше големи шансове, затова реши да му даде малка преднина. Митрус изглеждаше доста смешно — заобикаляше тромаво дърветата, а огромният му меч се клатеше и току го пляскаше сякаш нарочно по бедрото. Петьо го изчака да стигне най-ниската точка на дерето между двата хълма и се затича след него. Носеше се леко между дърветата, а краката му сякаш сами намираха най-добрите места за стъпване. Застигна го още преди Жоро да е преполовил хълма. Когато се добра до върха, спря и го изчака. След малко Митрус пристигна задъхан, но ухилен до ушите.

— Хазната на Драмна пак ще се опразни!

Петьо поклати глава.

— Дай сега по-кротко, че ни чакат няколко часа път.

Двамата тръгнаха рамо до рамо. Гората не беше гъста, така не им се налагаше да вървят един зад друг. Скоро слънцето се скри съвсем, а и мракът на нощта не закъсня. На небето изгряха хилядите светли точици на далечните звезди. Ярките светлинки трептяха в топлата нощ, а двете момчета вървяха мълчаливо из гората и се наслаждаваха на омайния аромат на горски билки. Не бързаха за никъде — цялото време на света беше тяхно. Петьо се замисли за играта — когато започнаха да я играят преди повече от две години, всичко беше схематично, дърветата бяха просто полигонални проекции, които имаха само най-общо сходство с оригиналите, а сега…

— Какво ли ще измислят за следващия цикъл? Дали ще има по-сложни магии, или най-после ще пооправят автономните ботове?

Жоро поде темата без замисляне:

— Викам да пипнат малко автономните, че са много зле. Но и магиите няма да е лошо да пооправят — нали е Магика все пак, пък който си няма пълчища от войници, няма да прокопса, ако ще и най-великият магьосник да е.

Гласовете им кънтяха някак зловещо в нощната тишина и двамата замлъкнаха. Вървяха дълго — хълм след хълм, първо изкачване, после спускане. Прецапаха през няколко плитки поточета, но освен тях не срещнаха други препятствия по пътя си. Когато наближиха целта на похода, мястото, на което Елизар беше разположил ударния си отряд, утрото беше още далеч. Двете момчета тихичко приближиха спящия лагер, като внимаваха за капани и часови. Странно, но не се натъкнаха на нито едно от двете. Достигнаха до широката поляна, с разпръснати по нея походни шатри. Прикриха се зад дърветата и огледаха внимателно лагера — не се виждаше никакво движение. Почакаха още малко, но все така нищо не помръдваше. Петьо направи знак на Жоро да се отдалечат, за да поговорят, но приятелят му явно отново беше изгубил търпение, защото излезе от прикритието си и се насочи право към центъра на вражеския лагер.

— Тук няма никой! Омели са се отдавна. Само са те провокирали, княже, Елизар се е избъзикал с теб.

Петьо прокле наум непредпазливостта на приятеля си, но също се показа иззад дървото и отиде при херцога. Жоро беше прав — лагерът бе пуст, а шатрите — празни. Твърде много празни лагери за твърде малко време. Петьо приближи до една от шатрите, най-голямата от всички и отметна встрани покривалото пред входа й. Вътре нямаше никого. Но момчето забеляза и още нещо интересно — тревата в шатрата не беше утъпкана. Изскочи набързо от там и побягна обратно към гората.

— Лагерът е примамка! Омитай се оттук!

Но вече беше късно. Точно преди да стигне до първите дървета, тревата пред краката му изригна, оттам изскочи дълго и тънко пипало и се заизвива към Петьо. Той се опита да го заобиколи, но пипалото вече не беше само — цялата поляна се бе превърнала в гора от гърчещи се лиани. Петьо скочи напред и нагоре с надеждата да стигне до безопасно място, но пипалото се протегна към краката му и се уви около левия му глезен. Все пак момчето достигна до първото дърво от гората и се улови за него. Другите лиани се протягаха към него, но не можеха да го достигнат. Петьо се задърпа яростно, а лианата започна да се разтяга. Накрая се измъкна от земята и замря, сякаш никога не беше оживявала.

В това време на поляната кипеше неравна битка. Жоро измъкна меча си и започна да ги сече една подир друга, но на мястото на всяка отсечена излизаха по три нови. Четири-пет от тях вече се бяха увили около глезените на херцога. Борбата беше кратка и яростна — скоро една от лозите успя да докопа дясната китка на Митрус, после и другата му ръка се оказа окована. След секунди Жоро вече лежеше по гръб на земята, а ръцете и краката му бяха здраво увързани от здравите лиани.

— Не мога да помръдна! Задушават ме!

Петьо се засуети около поляната — искаше да помогне на приятеля си, но не знаеше как. Ако използваше заклинание за огън, щеше да го поопърли доста. Но май нямаше какво друго да направи.

— Затвори очи и не дишай, докато не ти кажа! Ще се опитам да ги поопърля!

Жоро изрева ужасен:

— Да не си посмял! Ще измислим нещо друго!

Някъде в гората зад Петьо изпука суха съчка. Той се обърна и наостри слух. Някой се приближаваше. Момчето се притаи зад дървото и свали лъка от рамото си. Зареди къса стрела с широко оперение на опашката и тесен кръгъл наконечник — такива бяха за бой в гора, за точна стрелба на малко разстояние. После опъна тетивата и се опита дори да не диша.

От гората излезе нисък слаб мъж и се доближи до Жоро. Лианите не го закачаха, сигурно беше един от хората на Елизар. Човекът беше обут във високи до над коленете ботуши от нещавена кожа, изтъркан кафяв панталон и избеляла памучна риза. На гърба му висеше къса вишневочервена пелерина, която никак не подхождаше на останалото му облекло. От мястото си Петьо не можеше да го разгледа добре, но когато зърна лицето му, момчето промени мнението си. Това не беше някой от хората на Елизар. Това беше самият Елизар Тъмния — кожата му беше тъмнокафява, почти черна, устните му — твърде широки, а къдравата му къса коса не можеше да принадлежи на никой автономен бот. Това беше играч, и то не кой да е, а Петьовият източен съсед и отдавнашен враг.

— I didn’t come to fight! I am here to beg thee for help![1]

Човекът щракна с пръсти, а после падна на колене и сведе глава. Лианите пуснаха Жоро и се скриха в земята, сякаш никога не бяха се показвали. Херцогът се изправи с пухтене и вдигна меча си. После с лекота смени родния си език с английски.

— Не ме интересува за какво си дошъл! Ти нападна великия херцог на Драмна и ще си платиш за това!

Петьо познаваше невъздържания нрав на херцога — беше толкова различен от истинския Жоро, че понякога чак плашеше. Затова не се съмняваше, че той без колебание ще посече с меча си човека, виновен за унижението, което му бе причинено преди малко.

— Митрус, спри! Остави го — нека чуем какво иска! Държа го на прицел, няма да избяга!

Окуражен от това, Елизар се изправи и погледна Митрус в очите. Погледът му беше твърд и решителен, а стойката — горда и изправена. Сякаш изведнъж порасна с десетина сантиметра и това, че беше доста по-нисък от херцога, изгуби значението си.

— Аз съм Елизар Тъмния! Имам нужда от помощта ви. Но няма да говоря, докато князът не свали лъка и не се покаже!

Тъмнокожият мъж замлъкна — стоеше насред мнимия лагер и не помръдваше. Досущ като махагонова статуя. Петьо не беше убеден, че е безопасно да се покаже, но любопитството му беше твърде силно, пък и Елизар трудно щеше да ги изненада отново — все пак бяха двама. Момчето отпусна тетивата и сведе лъка надолу. После направи няколко крачки и излезе на края на поляната.

— Аз съм княз Петър, владетел на Мизия, а пред теб стои великият херцог Митрус, господар на Драмна. Слушаме те, Елизар Тъмния! Обясни защо дръзваш да се покажеш пред нас, след като нападна Мизия и устрои клопка на двама владетели.

Елизар обърна глава към Петьо. Момчето имаше усещането, че очите на другия го изгарят, но не отмести поглед.

— Тук съм, да ви моля за помощ!

Жоро беше този, който започна да губи търпение.

— Това вече го каза, карай нататък или ще те съсека, преди да си мръднал!

Елизар поклати глава, но продължи:

— От изток иде страшна заплаха. Свирепи орди заляха Нормания — вече загубих почти половината си територия. Не мога да ги спра сам. Изтеглих войските си на запад. Затова ви моля за помощ!

Тъмният мъж се спря, за да си поеме дъх. Странно, но изглеждаше доста развълнуван. Митрус използва паузата:

— Ха, че защо пък ще ти помагаме? Ако превземат Нормания, ще ни лишат от един враг, не от приятел! Пък и какви орди от изток? Натам са Граничните земи, Магика свършва.

Елизар продължи, без изобщо да реагира на думите на Жоро.

— Нападнаха ме конници, които наричат себе си Златната орда. Бият се с лъкове и копия, магия не използват. Не съм виждал предводителя им, но дори онези, които попаднат в плен, се страхуват повече от него, отколкото от мъченията на най-вещите ми палачи. Чингиз хан го зоват… — нещо сякаш приседна в гърлото на Тъмния, но той преглътна и побърза да продължи:

— Оставям се във ваши ръце! Ако ме убиете, ще получите Нормания… но няма да се радвате дълго на победата си.

Над поляната се стелеше тишина. Петьо беше готов да повярва на Елизар — ако онзи искаше да ги прецака, вече да го е направил. Но Жоро явно още не беше убеден.

— Като не използват магия, защо си се уплашил така? Ти си доста добър по тая част, поне такава слава ти се носи. Една армия без магьосници не може да е проблем за теб, ако ще и от Граничните земи да е дошла.

Елизар се усмихна, но очите му останаха студени и се получи гримаса, която изглеждаше по-скоро като озъбване.

— Така ли мислиш? Виж това тогава.

Мъжът бръкна под широкия си кожен колан и измъкна нещо от там. Петьо беше готов да вдигне отново лъка и да пусне стрела, но Елизар протегна ръка напред и подаде предмета на Митрус. Беше пръчка. Жоро го пое и го огледа.

— Счупена дръжка от копие или алебарда. И какво от това?

— И двамата сте вещи в магията. Защо не пробваш нещо? Дърво е това, подпали го. Или му направи магия за съживяване, да му поникнат листенца. Хайде.

Жоро прибра меча си, като че забравил за доскорошния си враг. Взе парчето в ръце и замърмори нещо под носа си.

— Хм, не ще. Нито се пали, нито иска да оживее, нито пък да се пречупи на две.

— Това е парче от копие на воин от Златната орда. Ето за това говоря — никой не може да използва магия срещу тях.

Тази малка демонстрация почти убеди Петьо в искреността на Елизар, но имаше още нещо за изясняване.

— Защо тогава нападна Мизия? Не можа ли да ми пратиш лично послание? Щеше да е по-бързо и по-лесно.

Елизар обаче имаше готов отговор:

— Ха! Че ако не бях нападнал, щяхте ли да докарате на изток толкова войска за толкова кратко време? — Тъмния спря за момент, колкото да прецени ефекта от думите си. — Оставям ви да помислите — трябва да се връщам при войските си.

Петьо беше готов да се закълне, че сега Елизар говори много по-уверено, отколкото в началото. Усещаше, че е постигнал своето, затова момчето реши да не изпуска напълно инициативата.

— Добре, върви! Ще те открием, когато вземем решение.

Но Жоро явно не беше съгласен с това.

— Аааа, не! Ще остане наш пленник, докато не измислим какво да го правим.

Петьо знаеше, че приятелят му прави грешка. Приготви лъка си, но нямаше време за повече. Елизар се обърна светкавично и само с два скока потъна в гората, а лианите в краката на Жоро пак се размърдаха, макар и по-вяло отпреди. Херцогът измъкна отново меча от ножницата си и започна да сече около себе си. Опита се да последва Елизар, но колкото по-близо до отсрещния край на поляната стигаше, толкова по-ожесточено се извиваха пипалата, сякаш искаха да му попречат да настигне господаря им. След малко Жоро се отказа и отстъпи към Петьо. Щом се озова между дърветата, лианите се успокоиха.

— Измъкна се!

— А ти да не мислеше, че ще го хванеш? Това е неговата поляна, неговият капан, неговата магия, а ние се хванахме на въдицата! Той дойде, каза, каквото искаше, и си замина. Това е.

— Да, прав си. Обаче не му вярвам на тоя, има нещо странно в него. Жестовете му са такива едни странни… абе не ми харесва и това е.

Петьо се замисли — да, наистина имаше нещо странно в Елизар. Дори не говореше така, както се полага на един владетел, а как само кършеше ръце…

— Ще го проверим. Да вземем да идем при Иван Хакера, какво ще кажеш? Пък като го разберем къде живее и що за човек е, ще решаваме какво да го правим.

Жоро се подпря на меча си и погледна приятеля си.

— Знаеш ли, аз му вярвам на тоя. Ако искаше да ни убие, да го е направил досега. Но щом казваш, да го проверим. Пък и без друго отдавна не сме ходили при Иван.

Петьо повдигна вежди — Жоро не обичаше особено да ходи при Иван Хакера, смяташе го за твърде откачен. Затова следващата реплика на приятеля му не го изненада особено:

— Или пък ще минем без това…

[1] „Не съм дошъл, за да се бия! Тук съм, да те моля за помощ!“ (англ.) — Б.а. ↑

5

Жул затръшна външната врата, опря гръб на нея и зачака дъхът му да се успокои. От известно време не ползваше асансьора, за да свали някой и друг килограм, но това засега не помагаше особено, само дето сърцето му искаше да изскочи от гърдите. Десет етажа по стръмното стълбище не бяха шега работа. Но Жул беше упорит — не се даваше лесно. Когато вече можеше да диша нормално, а сърцето му позабави бесния си ход, се оттласна от вратата, остави кутията с шлема на старото шкафче, което държеше в иначе голия коридор и се насочи към хола. Стъклената врата безшумно потъна в стената, разпознала го по присадката, а стаята се озари от мека ненатрапчива светлина.

— Осветление на максимум.

Слънцето навън вече залязваше, а Жул обичаше да му е светло, особено когато четеше. Приближи се до масивната дървена библиотека, която стигаше почти до тавана и заемаше цяла една стена в хола, и прокара ръка по гърбовете на стотиците хартиени книги, които ревностно събираше и пазеше. Пръстите му се спряха за миг на зеленикавата корица на „Престъпление и наказание“, но Петен реши, че точно в момента има нужда от нещо по-леко. Взе в ръце „Китайски загадки“ и се отправи към старото си удобно кресло. Тъкмо се канеше да седне, когато чу външната врата да се отваря. Беше рано за Моник — трябваше да е още на училище. Значи беше Фатима. Жул прибра книгата обратно на лавицата и отиде да посрещне приятелката си.

Когато стъклената врата на хола се отвори пред него, Фатима вече стоеше в коридора. Петен още се чудеше на навика й винаги да го чака да я посрещне в коридора. Бяха заедно вече от доста време, още преди месеци я беше включил в списъка на хората, които можеха да влизат свободно в апартамента, но тя така и не се възползва от това. Когато външната врата се отвореше сама пред нея, Фатима само пристъпваше през прага, колкото автоматичните крила да се захлопнат зад гърба й, и чакаше там. Този път не правеше изключение. Жул се спря за миг пред нея, преди да я заговори. Мургавата й кожа изглеждаше по-гладка от всякога, големите тъмни очи го гледаха втренчено, а в тях светеше онова дяволито пламъче, заради което Петен така бързо беше хлътнал по нея. Още тъгуваше по Едит, но Фатима като че ли не пречеше на тъгата му, а се вписваше в нея. Младата жена стоеше безмълвна пред него, само вдигна ръцете си за прегръдка…

Когато Моник се прибра след училище, веднага разбра, че баща й и гаджето му пак се въргалят в спалнята. Тежкият мускусен аромат от парфюма на Фатима витаеше съвсем осезаемо в коридора, примесен с миризма на пот. Момичето хвърли поглед на голямата бяла картонена кутия, която стоеше на шкафчето за обувки, но не посегна да я отвори. Откъм открехнатата врата на спалнята се чуваше гласът на баща й, който разпалено обясняваше нещо. Моник се приближи на пръсти и се заслуша. Тя по принцип не подслушваше чужди разговори, но този път реши да направи изключение — нали трябваше да знае какво смятат да правят баща й и приятелката му. Щеше ли той ненадейно да заяви, че Моник се е сдобила с нова майка? Гласът на татко й звучеше някак ентусиазирано:

— … Странен случай, казвам ти. Хора умират в мрежата, а защитата на шлемовете не действа. Ще стане голям скандал, ако излезе наяве! Досега такъв случай не съм разследвал. Така де, аз не го разследвам, само за експертна оценка ме викнаха, но все пак… Нищо няма да им кажа на ония от „Убийства“, ако не обещаят да ме държат в течение! Все ние вършим черната работа, а като изскочи нещо интересно, дойдат ония и ни вземат случая — само те били истински ченгета, нетплъховете да духат супата…

Обработеният и внимателно модулиран глас на Фатима прекъсна баща й:

— Разкажи ми за тия шлемове. Това е интересно. Защо да е проблем, че някой си умрял с шлем на главата?

Жул беше в свои води и разпалено взе да обяснява:

— Ами, виждаш ли, значи всеки шлем си има вградена защита. Щом се появи някаква опасност или твърде силен дразнител, шлемът прекъсва връзката. Има кракнати шлемове със свалена защита, ама те са много зле, реалността е лоша и не могат да навредят сериозно. Ползват ги нетнаркоманчета най-вече. В Даркнет е пълно с обяви на шлем-кракери. Обаче тоя при мен не е такъв. Съвсем истински марков нетшлем си е и защитите му си работят. Или има някакъв шантав дефект, или някой може да го контролира, щом убива. Пък в това, че шлемът е утрепал онзи нещастник, няма съмнение. А и другият шлем, дето ми го пратиха от Марсилия…

Фатима не остави Петен да довърши:

— Марсилия? Марсилия нали е под водата?

Жул направи дълга пауза, явно изненадан от невежеството на Фатима.

— Скъпа, нали преместиха столицата на департамента на север и прекръстиха Авиньон на Марсилия-Авиньон? И Бордо се измести, като го заля океанът. Как си ги пропуснала тия неща? То и ние не сме се отървали, де — току виж дигите не издържали при някоя буря и Сена заляла Париж. Но това е положението. Все сме по-добре от скандинавците, де.

Моник очакваше Фатима да попита за скандинавците, но тя или знаеше, че Скандинавският полуостров се е превърнал в ледена пустиня след спирането на Гълфстрийм, или пък това изобщо не я интересуваше, защото насочи разговора в друга посока:

— Значи някой си от Марсилия ти пратил втори шлем? А на него какво има?

Жул замълча, сякаш се чудеше дали да продължи. Фатима сигурно усети колебанието му, защото пружините на леглото проскърцаха лекичко. Моник беше готова да се изнесе на пръсти към стаята си и да пропусне продължението, но приятелката на баща й се ограничи само със звучна целувка.

— Хайде де, разкажи ми — знаеш, че няма да кажа на никого!

Гласът й беше променен до неузнаваемост — според Моник беше станал доста лигав, но явно баща й беше на друго мнение.

— Амииии, всъщност не ми остана време да го погледна. Взех го у нас, за да не ми го приберат криминалните. Утре ще се позанимавам с него. Стига сме приказвали за работа. И бездруго толкова рядко те виждам…

Последните думи се изгубиха в шумолене на чаршафи и женски кикот. Постепенно смехът се смени с пъшкане и Моник реши, че и стига. Обърна се и тихичко влезе в стаята си. Магика я чакаше — имаше важни дела за довършване.

Жул остана да лежи в леглото дълго след като Фатима си тръгна. Не можа да я убеди да остане за през нощта. Всъщност никога досега не бе успявал. Не знаеше дали мургавата му приятелка прави това, защото не иска да се ангажира, или за да поддържа огъня, но определено успяваше и в двете. Петен не знаеше почти нищо за нея, всъщност май при всяка тяхна среща говореше предимно той. Но Фатима нямаше нищо против или поне не бе показала по никакъв начин, че има. Все пак Жул реши, че следващият път ще удържи страстта си, ще успее да овладее егото си и ще я изслуша, ще разбере що за човек е. Искаше да знае всичко за нея, всяка прекрасна подробност от живота й. Нали затова беше станал полицай — за да разплита загадки. Усмихна се на съвпадението. „Ти си загадка, Фатима! Но Жул Петен ще те разреши.“

Дочу, че външната врата се отваря. Сигурно Моник се прибираше от училище. Беше вече доста късно. Жул реши да я посрещне — малката имаше нужда от леко скастряне задето закъснява толкова. Надигна се от леглото и обу боксерите си. Вдигна панталона си, захвърлен на топка до леглото, и се вмъкна в него. Изрови някаква тениска от скрина и побърза да я нахлузи. Вече облечен, се насочи към коридора. Там го чакаше изненада — външната врата зееше отворена, а Моник не се виждаше никъде. Жул видя, че в стаята й светеше, през тънкия процеп под вратата се процеждаше жълтеникава светлина. Тъкмо се канеше да почука и да я пита защо е блокирала външната врата, когато забеляза нещо тревожно. Кутията с шлема я нямаше на шкафчето! Петен се приближи до древната наследствена мебел и се наведе, за да отвори вратичката и да погледне вътре, макар да беше сигурен, че не е прибирал шлема. В този момент чу шум зад гърба си.

— Моник, какви ги вършиш…

Но не успя да довърши. Докато се обръщаше, видя на два-три метра от себе си силует, доста по-едър от този на дъщеря му. Добре сложен, среден на ръст мъж, който държеше в ръце странен на вид пистолет, насочен към Жул. Полицаят понечи да извика, но в този миг мъжът натисна спусъка и нещо полетя от пистолета към Петен. За частица от секундата той различи предмета — тъничка жица, която се разплиташе от дулото. Преди да успее да реагира, жицата го достигна и се уви около него. Жул усети ужасна болка, сякаш хиляди иглички се забиха едновременно в тялото му, после мускулите му се загърчиха конвулсивно, той загуби равновесие и се строполи на пода. Отнякъде се появи втори мъж, малко по-висок от първия. В ръката си държеше спринцовка. Заби я в рамото на Петен направо през памучния плат на тениската и му изръмжа на развален френски:

— Не се противи, ще те боли, ако мърдаш.

Жул едва сега започна да разбира какво се случва около него. Какви бяха тия двамата? Как бяха влезли, без да разбият вратата? Какво искаха от него? През главата му прелитаха хиляди въпроси. Той се опита да зададе поне един от тях, но езикът не му се подчиняваше. Главата му натежа, а пред очите му започна да се спуска тъмна пелена. Миг преди клепачите му да прилепнат един за друг като напоени със смола, Жул чу по-ниския мъж да прошепва нещо на другия на непознат език, после усети как чифт здрави ръце го подхващат под мишниците и го отлепят от пода. Преди окончателно да изгуби съзнание, успя да процеди през зъби:

— Защо?

6

Петьо зяпаше празното пространство пред себе си, където трябваше да се появи домашното му. Все още се чудеше дали си струва риска да го препише отнякъде, или наистина да се пробва да го напише сам. Реши да опита все пак — Иванова не понасяше преписвачи. Както и много други неща всъщност, но преписвачите бяха най-малкото в челната тройка. Петьо реши, че му стига отлагане — времето си минаваше, лимитът му за деня скоро щеше да се изчерпи, а имаше далеч по-важна работа в „Магика“.

„Глобнет се дели на няколко обособени области. Най-старата от тях е Интернет, която служи за предаване и получаване на текстови, графични и звукови данни, предназначени за индиректно ползване чрез външни интерфейси. В наши дни се ползва предимно за архив. Най-важната зона обаче е Рийлнет, която се използва за предаване на данни директно в мозъка чрез нетшлемове, използващи комбинация от електрическо и химическо стимулиране на определени дялове на главния мозък, за да се постигне пълно сливане с виртуалната реалност. Шлемовете прихващат сигналите от мозъка и ги предават на аватара в мрежата, като в същото време не позволяват на мускулите на живото тяло да се движат.“

Петьо спря за момент. Усети, че преразказва учебния текст, но вече не му пукаше особено, пък ако ще и жив да го изяде онази. В този момент повикване по присадката прекъсна хода на мислите му. Беше Симо от Б клас. Петьо не можеше току-така да му откаже разговор — бащата на Симо работеше в регистъра и можеше да увеличи Петьовия лимит. Поне така беше обещал Симо. Петьо не вярваше много на това, но реши да не си проиграва съвсем шансовете.

— Здрасти, Симо! Казвай бързо, че съм в нета.

— Здрасти, Пепи! Абе можеш ли да ми помогнеш по математика? Искам да шашна Георгиева, пък не мога да реша едната задача.

Петьо въздъхна тежко.

— Не можеш ли да си пуснеш помощника?

— Ами, ако го пусна, математичката ще разбере — нали се отбелязва в логовете? Ти си с пълна присадка, можеш да влезеш в Рийлнет и да ми дръпнеш решение от някъде. Става ли?

— Добре де, прати задачата, ще потърся нещо. Чао сега, че ще ми свършат минутките!

— Шукран![1]

Петьо прекъсна връзката и се опита пак да върне мислите си върху собственото си злополучно домашно. Докъде беше стигнал? А, да, пишеше за шлемовете. „Изискват обаче имплантирането на специална присадка в черепната кухина. Максималното време за престой в Рийлнет е ограничено юридически поради риск от пристрастяване.“

Беше време за най-омразната от омразните мрежи. „Скулнет е учебна мрежа, която има различни нива. Съществуването й се налага, защото присадките за влизане в Рийлнет се имплантират на няколко етапа, като процесът следва реда на формиране на връзките и центровете в човешкия мозък.“ Оставаше съвсем малко още. „Миднет е обществената част от мрежата, където може да се влиза безплатно и по всякакъв начин — с шлемове, с монитори и клавиатури, от безплатни обществени терминали и др. Нивото на реалност там е много ниско, но за сметка на това скоростта е висока и има възможност за изцяло текстов режим на работа, както и в Интернет.“

Петьо огледа текста на домашното си. Завъртя се около него, но като мина от задната му страна, буквите пак се четяха нормално, вместо да са огледален образ на самите себе си. Проклетият Скулнет не позволяваше такива хитрини. Как изобщо бяха оставили включена опцията за движение? Момчето изчете целия текст още веднъж. Беше изпуснал една доста съществена част. Позачуди се дали Иванова ще се вбеси повече от липсата или от наличието й. Все пак това не го пишеше в учебниците и Петьо реши да напише още няколко реда, за да си проличи, че не е преписал всичко. „Даркнет е нелегалната част на Рийлнет. Тя предлага всякакви забранени удоволствия за хора с пари за харчене. Източник е на престъпни и забранени разработки като препрограмирани шлемове за директно стимулиране чрез химични и електрични дразнения на центъра на удоволствието в мозъка. Даркнет е основен източник на нелимитирани кракнати шлемове, които единствени позволяват влизане в нея. Секретната област се наричан Сикретнет. Това всъщност не е област, а множество отделни частни, корпоративни и военни мрежи с ограничен или забранен достъп. Възможностите за неоторизиран достъп до определени места в Сикретнет са основата, на която се формира цената на пиратските шлемове.“

Не, на това последното не му беше мястото в домашното. Особено пък на разсъжденията за пиратските шлемове. Петьо протегна ръка, хвана целия абзац и го захвърли настрани.

Реши, че му стига толкова за днес. Само трябваше да мине още веднъж текста и да провери за някоя спотаена грешчица, заради която Иванова щеше пак да се разпени. Момчето върна безтелесния си учебен аватар на мястото му и се опита да се съсредоточи. После решително приключи с ученето за днес:

— Запази като „Домашно от 22.03“. Изход от Скулнет.

Когато с Жоро пристигнаха на уреченото място, Елизар Тъмния вече ги чакаше. Стоеше на хълма с ръце, скръстени на гърдите си, а лекият ветрец развяваше наметалото зад гърба му.

— Тук ще трябва да ги посрещнем — на север е великата Мурна. Не могат да я преминат, твърде буйна и широка е. От юг също няма как — Белорските планини са непроходими за конна армия. Това е най-тясното място между реката и планините, пуснем ли ги на запад, ще ни е много по-трудно.

Петьо скочи от коня си и отиде до Елизар. Не беше любител на планове, които включват една-единствена решаваща битка.

— Защо не вземем да им устроим засада — ще ги пропуснем, а после ще ги ударим в гръб между хълмовете?

— Защото Чингиз знае за нас. Наясно е с всеки наш ход — не можем да го изненадаме. Никога няма да вкара войските си в засада. Опитах се да го ударя по фланговете, опитах и да действам с ненадейни атаки на леката кавалерия — винаги беше подготвен, винаги по-бърз от мен.

Петьо замълча — струваше му се, че Елизар надценява противника. Все пак реши, че не бива да изоставя съвсем идеята за засада. Доскорошният му враг посочи отсрещния хълм:

— Това е най-доброто място за отбрана в околността. Ако разположим стрелци и пехота по склоновете на двата хълма и се опитаме да примамим основната сила на Чингиз в долината между тях, може и да имаме някакъв шанс.

Петьо огледа района. Хълмистата местност, обрасла тук-там с редки горички, преминаваше в гладка равнина, която се простираше, докъдето поглед стига. Беше късно утро и яркожълтото кълбо на слънцето все още беше ниско над далечния хоризонт. Момчето заслони очи с ръка, за да ги предпази от блясъка. Двата хълма — близнаци, на единия от които стояха тримата, бяха издадени малко напред от останалите, самотни полуострови в морето от трева. Височината на техния бе не повече от стотина метра, но за сметка на това източният му склон беше доста стръмен и даваше добър обзор във всички посоки. Съседното възвишение беше малко по-полегато. Не беше най-доброто място за отбрана, но по-удачно нямаше да намерят. Докато пътуваха на изток, бяха огледали няколко места, където да се укрепят, но те или бяха твърде далеч, или пък съвсем не ставаха.

От мястото, на което тримата бяха застанали, равнината се виждаше като на длан, а склоновете на двете възвишения щяха да са идеални за разполагане на стрелци и тежката пехота. Още по-добре щеше да е, ако имаше гъста гора, която щеше да блокира конницата на противника, но пък щеше да окаже същия ефект и на тяхната собствена тежка кавалерия. Жоро много разчиташе на нея — досега нищо не беше успявало да попречи на рицарите му в открита битка. Петьо малко се съмняваше в това дали ще е кой знае колко ефективна срещу леките конници на Чингиз, но не сподели съмненията със съюзниците си. Пък и нещо друго го тревожеше повече.

— Как ще се предпазим от атака в тила? Ако Чингиз реши да пробва обходни маневри?

— Трябва да поемем този риск — ако някой от отрядите му успее да премине реката, може да ни излезе в гръб. Но мисля, че няма да има време за това.

Тримата се смълчаха. Постояха така рамо до рамо, с погледи, вперени в равнината. Елизар пръв наруши мълчанието:

— Нямаме много време да се приготвим. Авангардът му ще е тук още преди здрачаване. Битката ще е на сутринта. А може да реши да удари още тази вечер — трябва да сме готови и за това.

На Петьо не му харесваше особено, че Елизар някак естествено бе поел командването. Но май знаеше какво прави. Във всеки случай беше спечелил уважението на двете момчета — най-коравият от всички съседи на Мизия. Петьо отиде до коня си и издърпа от дисагите навита на руло карта. Разпъна я на тревата и коленичи до нея. Жоро и Елизар също се приближиха.

— Все пак ще разположим съгледвачи по реката — тук, тук и тук — Петьо сочеше уверено, веднага избрал най-добрите места за преминаване на буйната Мурна.

Елизар кимна в съгласие, а Петьо, окуражен от това, продължи.

— Ще трябва да подготвим защитата на хълмовете. Ще набием подострени колове на няколко реда по склона. Зад тях ще разположим тежката пехота на Елизар — дългите копия ще спрат всички конници, които успеят да преминат през коловете. После на два реда ще са мизийските стрелци — лъковете им са най-далекобойните в цяла Магика. След това — моите леки пехотинци в резерв. Ако някой премине през коловете и пехотата на Елизар, те ще го посрещнат.

Петьо вдигна поглед към другите двама, но никой от тях не го поправи.

— В долината между двата хълма ще изчакват тежките драмнийски конници на Митрус. Когато монголите на Чингиз влязат в прохода, той ще ги посрещне. Леката ми кавалерия ще остане до реката — хем да ни пази тила, хем да може да обходи Чингиз в гръб, ако се наложи. Какво ще правим с твоите конници, Елизар?

Елизар се усмихна.

— Хубав план, добре си го нагласил. Моите ще останат зад южния хълм, ще нападнат фланга на Чингиз, щом той се сблъска с конницата на Митрус.

Жоро, който досега не бе продумал, се прокашля.

— Елизар, я кажи нещо за тия монголи — вече си се бил с тях. Какви са им оръжията, как се сражават? Щом моите конници ще ги срещнат най-напред, трябва да знам с какво ще си имаме работа.

— Добре, нека се опитам да ви разкажа. Монголите нямат различни видове войски като нас, всичките им воини се бият заедно. Защитава ги кожена броня. Но не мислете, че като е кожена, е слаба — лека сабя трудно я пробива. Тежък меч едва я съсича. На главите си носят метални шлемове с кожени наушници. На краката — тежки ботуши, а на бедрата — броня от метални плочки, като рибни люспи…

Беше ред на Жоро да се засмее.

— Остави ги тия брони. Тежките копия нищо не може да ги спре. Кажи за оръжията нещо.

Елизар продължи невъзмутимо.

— Понякога слагат кожена броня и на конете. Носят по два лъка — единият е дълъг и далекобоен, стрелят с него от земята, а другият е къс, за стрелба от конски гръб. Имат още бойна брадва, копие и къса сабя — подготвени са за всички случаи.

Митрус подсвирна.

— Ха, че то си е сериозна работа! Ама с тия кожи драмнийските рицари ще ги пометат направо! Пък и щом са без щитове… Хайде, да вървим при войските и да се готвим за бой!

Петьо обаче още не беше приключил:

— Чакай малко. Дайте да видим с какво разполагаме. Рицарите на Митрус са две хиляди, с тях има още три хиляди оръженосци, които ще влязат в бой заедно с господарите си. Аз имам три хиляди стрелци, пет хиляди лека пехота и две хиляди леки конници. Елизар, твоите войски колко са?

— Боя се, че тежките ми пехотинци са само три хиляди. Останаха ми и две хиляди конници. Това можах да събера, пресветли княже.

Петьо не обърна внимание на иронията в гласа на Елизар.

— Значи общо двайсет хиляди мъже. А колко има Чингиз?

Елизар изведнъж се смръщи.

— Не по-малко от триста хиляди. Освен ако няма и скрити резерви, които съгледвачите ми да са пропуснали.

Петьо бавно се изправи.

— Хайде, да не губим време тогава.

Успяха да приключат с подготовката доста преди слънцето да докосне хълмовете зад гърба им. Няколко малки горички бяха останали в историята, но за сметка на това двете високи възвишения бяха настръхнали като гигантски таралежи със стърчащи заострени колове вместо бодли. По идея на Жоро пред коловете бяха изкопали и ров. Когато останаха доволни от съоръженията, тримата се събраха на върха на северния хълм. Последен се появи херцог Митрус, доста реалистично запъхтян след тежкото изкачване.

— Е, това е. Сега Господ да му е на помощ на Чингиз!

Петьо кимна, поободрен от оптимизма на приятеля си.

— А къде ще сме самите ние?

Жоро отвърна без колебание:

— Вие бъдете където искате, аз ще съм при рицарите си! Лично ще поведа атаката.

— Така да е, щом си решил — Петьо отмести поглед към Елизар, който се взираше на изток. — Тогава аз ще поема войските на северния хълм. За теб остават тези на южния.

Елизар само кимна с глава, без да продума. Петьо заобиколи наредените в кръг каруци от обоза. Войниците от леката мизийска пехота, предимно селяни и ратаи, които обслужваха обоза и помагаха където се налага, бяха налягали и насядали наоколо по тревата. Обозът изглеждаше добре укрепен, макар момчето да се надяваше да не се стигне дотам да го отбраняват.

Някъде отдолу долетя вик:

— Идат!

Тримата съюзници се обърнаха почти едновременно. Един от съгледвачите на Елизар тичаше към тях и крещеше:

— Идат, скоро ще са тук!

Елизар го погледна строго.

— Колко е челният отряд? И колко назад е основната сила?

Съгледвачът, малко успокоил дишането си, докладва:

— Няма челен отряд. Това е основната сила!

Петьо никак не се изненада от новината. Но Жоро беше този, който реагира пръв.

— Започна се! Аз отивам при хората си. Нека късметът бъде с нас!

Митрус се приближи до коня си и с лекота се метна на гърба му. После го пришпори надолу по хълма. Елизар подаде ръка на Петьо.

— Е, май наистина е време! Успех!

После и той се насочи с бърза крачка към отсрещния хълм.

Петьо се приготви за търпеливо очакване. Но не му се наложи да чака — не след дълго хоризонтът потъмня, а скоро след това момчето вече беше в състояние да различи гората от копия, която запълни равнината като придошла вълна. Пълчищата от врагове се приближиха на няколкостотин метра от хълмовете, а после изведнъж спряха.

— Стрелците да се подготвят! — викът на Петьо проехтя между хълмовете.

Воините на Чингиз бяха все още доста далеч, но мизийците щяха търпеливо да ги изчакат да се доближат и после да ги засипят със стрели.

Но вместо да се приближават, първите няколко редици монголи скочиха от конете. Петьо ги виждаше ясно въпреки разстоянието. Магиите може и да не действаха срещу Чингиз, но подсиленото му зрение си беше струвало похарчените пари и манна-точки. Враговете се раздвижиха, но момчето не можеше да разбере какво правят. Когато най-сетне разбра, вече беше късно да стори каквото и да било. Чу се тихо жужене, сякаш рояк разлютени пчели летяха към тях. Но това не бяха насекоми, макар да имаха не по-малко опасни жила. Петьо наблюдаваше изумен как небето почернява и върху армията му се изсипват хиляди стрели. Хората му бяха добре обучени и тежките пехотинци, разположени най-отпред, вдигаха широките си правоъгълни щитове, за да се защитят. Но стрелите не заплашваха само тях. По-лошо — сипеха се върху незащитените мизийски стрелци и ги косяха безпощадно.

— Назад! Пехотинците да отстъпят и да защитят стрелците!

Петьо чак сега започна да осъзнава какво става. Досега не бе предполагал дори, че лъковете на монголите може да имат по-голям обсег от неговите мощни дълги лъкове. Но ето че това, което трябваше да е тактическо преимущество, което да компенсира численото превъзходство на противника, се оказа точно обратното — недостатък.

Е, поне пехотинците бяха реагирали достатъчно бързо на заповедта му и загубите не бяха големи — само няколкостотин стрелци. Можеше само да се надява, че отсреща Елизар се е усетил навреме. Реши да се свърже с него по присадката и да провери.

— Какво става при теб? Имаш ли загуби?

Елизар му отговори почти веднага:

— Не, само няколко души. Разбрах какво става още щом слязоха от конете. А при теб как е?

Леко раздразнен от това, че Елизар го е изпреварил, Петьо му отвърна с по-рязък тон, отколкото беше имал намерение:

— При мен са повече, но не са съществени. Остави това, ами дай да решим какво ще правим…

— Няма какво да решаваме. Гледай какво става в долината.

Петьо погледна натам, накъдето го беше насочил Елизар. Да, Жоро вече беше решил вместо тях — тежката конница се носеше право към врага. Бронираните коне препускаха целеустремено, а ездачите им държаха дългите си копия право напред. Самотен конник се беше откъснал напред и размахваше с една ръка огромен меч. Митрус.

Доспехите блестяха на светлината на залязващото слънце, а рицарите се носеха като метален юмрук, насочен в лицето на ненавистния противник.

— Митрус, какво правиш? Не излизай на открито!

Но херцогът не отговори. Петьо дочу яростния му вик:

— За честта на Драмна!

Хиляди гласове му отговориха в нестроен хор:

— За Драмнаааааа!

Монголите, забелязали рицарите отдалеч, се качиха на конете си. Този път Петьо изпревари Елизар:

— Давай! Трябва да се приближим. Няма време за изчакване — трябва да доближим стрелците, а после да ги ударим с тежката пехота. Щом пехотата стигне до тях, тръгва и леката конница, от резерви няма нужда! Сега е моментът!

Без да изчака отговора на Елизар, Петьо скочи на седлото и изрева с пълно гърло:

— Пехотата в каре напред! Стрелците на фланга! Поддържайте строя, каквото и да става!

После измъкна сабята си и пришпори расовото животно, което се понесе напред между мизийските бойци. Спря пред рова, за да изчака хората му да се групират около него.

— На бегом! Не разваляйте строя!

Видя, че Елизар също подрежда хората си в подножието на другия хълм, но му хвърли само един бърз поглед, защото конниците на Митрус наближаваха плътната редица на монголите. Петьо затаи дъх, когато клинът от драмнийски рицари, начело с приятеля му, се вряза сред враговете. Очакваше, че тежковъоръжените драмнийци ще си пробият донякъде път, а после устремът им ще се забави и те ще спрат под натиска на превъзхождащия ги по численост враг. Но нищо подобно не се случи — рицарите продължиха да препускат сред монголите с почти същата скорост, с която и през голото поле. Воините на Чингиз просто се отместваха от пътя на бронираните коне и масивните копия. Петьо се досети какво ще се случи, но от това разстояние не можеше да направи нищо. Подкара коня си в лек тръс, като гледаше да не прекалява, за да не изтощи хората си още преди да са влезли в бой. Опитваше се да не изпуска от очи събитията на бойното поле, но скоро групата му попадна в долчинка. Когато се показа отново, потърси с поглед Митрус и рицарите му, но видя пред себе си само плътна стена врагове. Петьо пришпори коня си, забравил за хората зад себе си. Прецени, че са се доближили достатъчно, за да използват стрелците му дългите си лъкове.

— Стой! Пехотата да заеме позиция. Стрелците да се подготвят!

Войниците му изпълниха заповедите почти моментално. Петьо се гордееше с тях — мизийците му се бяха прославили като дисциплинирани и безстрашни бойци. Маневрата беше тренирана многократно. Пехотинците се наредиха в центъра, а стрелците — зад двата им фланга. Дългите лъкове бяха подготвени, стрелите с тънки кръгли наконечници от закалена стомана — поставени, а тетивите опънати.

— Огън!

Петьо се досещаше, че едва ли това е била заповедта, която са давали пълководците във времената, когато все още не е имало огнестрелно оръжие, но си харесваше „Огън“ и отказваше да я смени. Пък и на ботовете в Магика не им пукаше особено, просто изпълняваха командите.

Още преди да довърши заповедта, рояк стрели полетя към редиците на монголите. Момчето се надяваше, че те няма да засегнат приятеля му и неговите рицари, далеч по-тежко въоръжени от конниците на Чингиз хан. След няколко секунди стрелите заваляха върху противниковите редици. Петьо с облекчение видя, че стрелите имат опустошителен ефект върху монголите — кожените им брони не бяха никаква защита срещу тях. Опита се да разбере нещо за съдбата на рицарите. Повика приятеля си по присадката.

— Жоро, какво става?

Жоро отговори почти веднага:

— Обградиха ни и сега ни притискат. Отбраняваме се, но загубих доста хора!

Петьо изрева нова заповед към стрелците си:

— Стрелците да останат на позиция и да стрелят по свое усмотрение! Пехотинците след мен във формация „пика“! — После продължи към приятеля си:

— Опитайте да пробиете обратно към хълмовете! Идваме на помощ!

Но връзката вече беше прекъснала. Петьо се опита да я възстанови, но нищо не се получи. Побърза да се свърже с Елизар:

— Митрус е блокиран! Ще се опитам да пробия с тежката пехота, искам да ми дадеш и твоите пехотинци, ти поеми стрелците!

Елизар не се възпротиви.

— Добре, пускам ги напред в атакуваща формация и ти ги оставям. А стрелците могат да се оправят и сами, аз ще доведа леката кавалерия!

Да, това беше разумно предложение. Нищо, че от устата на Елизар звучеше по-скоро като заповед.

— Добре! Ако ги удариш с кавалерията по южния фланг, докато се опитвам да пробия в центъра, ще ги притиснем здраво! Давай!

Опасенията на Петьо, че ще е трудно да координира действията си с Елизар, бяха напълно забравени. Излизаше, че Жоро, с когото се познаваха, откакто се помнят, беше този, който създава проблемите. Е, Жоро си беше такъв. Петьо трябваше да се сети, че пак ще направи нещо необмислено. Но нямаше как да му отнемат командването на конницата. Момчето се почувства гузно — дори самата мисъл за това беше предателство спрямо приятеля му.

Конниците на Чингиз се прегрупираха и се подготвиха да посрещнат пехотинците. Нещо повече, тръгваха срещу тях. Щяха да се опитат да разделят двата отряда, да не им позволят да се съберат. Петьо вече можеше да различи подробности — лъковете вече отдавна бяха прибрани. Повечето воини държаха в ръце къси копия, но тук-там се виждаха и бойни секири, както и извити дълги саби. Момчето се свърза с бота, командващ отряда на Елизар, и му нареди да се движи и да не спира, докато не се събере с неговия — курсовете на двете групи щяха да се съберат на петдесетина метра зад първата редица на вражеската армия. Изведнъж му дойде на ум нещо — реши, че манна-точките няма да му трябват повече в тая игра, ако Мизия бъде завладяна от Чингиз. Набързо превъртя на ум всички бойни заклинания, за които си спомни, и си избра най-подходящото за случая. После побърза да измърмори тайнствените думи под носа си.

Ефектът беше поразителен — тревата малко пред краката на препускащите насреща му конници изведнъж се сбръчка и почерня. От земята изригнаха мънички пламъчета, които набързо израснаха до човешки ръст, че и повече и се превърнаха в плътна, дебела поне половин метър, огнена стена. Челната редица на монголите я достигна и… премина през нея невредима, точно както се очакваше. Петьо беше малко разочарован, макар да знаеше, че ще стане нещо такова. Но не, свирепите воини не се гърчеха в адски мъки, но нещо все пак ставаше. Конете вече не препускаха така уверено напред. Някои спираха пред трептящата завеса от пламъци и отказваха да я прекосят, други се опитваха да я прескочат, а трети продължиха напред, но забавиха ход и мятаха глави настрани в израз на сполетялата ги уплаха.

Петьо се обнадежди. Имаше време още само за едно заклинание, преди двете армии да се счепкат в свирепа схватка. Избра си такова, което не бе използвал никога досега — Поразяващите фанфари. Когато го завърши, някъде отгоре, сякаш от небето, отекнаха ужасяващи звуци — гърмежи на тежки оръдия, умножени по хиляда, йерихонските тръби, увеличени стократно, воят на десет харпии. А Петьо и хората му чуваха само една малка частица от това, което се изсипваше върху враговете им. Монголите не се впечатлиха от всепомитащия тръбен зов — вероятно дори не го чуваха. Но конете им полудяха — скачаха като бесни, блъскаха се един в друг, хвърляха ездачите от гърбовете си и ги стъпкваха с подкованите си копита.

Фанфарите още не бяха отзвучали, когато пехотинците достигнаха първите врагове. Копията се удряха в кожените брони, минаваха през тях като нагорещен нож през масло и се забиваха дълбоко в крехката плът отдолу. Петьо въртеше сабята си като вятърна мелница. Пред него изскочи воин, неизвестно как задържал се на седлото. В дясната си ръка държеше къса двуостра брадва. Монголът замахна с нея към Петьо. Момчето го виждаше като на забавен кадър — играчите имаха огромно предимство пред ботовете в преки схватки. Вдигна лекия си кръгъл щит, закрепен на ремък към лявата му предмишница и без усилие се предпази от удара. Замахна светкавично със сабята и главата на врага се търкулна от раменете му. Шурна кървав фонтан и гъстата тъмночервена течност оплиска всичко наоколо. Петьо завъртя коня си в кръг, за да огледа бойното поле. Наоколо цареше пълен хаос — ужасени коне без ездачи препускаха и газеха всички по пътя си, хиляди ранени или дезориентирани монголи лежаха по земята и стенеха за помощ. Никъде не се виждаха противници на коне.

— Оставете копията и големите щитове! Извадете мечовете!

Войниците му като един оставиха почти безполезните срещу пешаци копия и тежките квадратни щитове до себе си на земята, измъкнаха дългите си прави мечове от ножниците и свалиха далеч по-малките кръгли месингови щитове от гърбовете си. Петьо вече виждаше войниците от другия отряд — бяха само на двайсетина метра от тях. След няколко минути двете групи се събраха.

— Продължаваме напред! Спазвайте формацията и не се разпръсквайте! Не преследвайте никого. Последните две редици да пазят тила.

Но монголите вече бяха започнали да се окопитват. Изправяха се на крака, вадеха дългите си закривени саби или късите бойни брадви и нападаха в пълна тишина. От устата им не се отронваше дори звук. Мизийците отначало забавиха ход, а после спряха съвсем. Враговете им се биеха свирепо и безстрашно.

Петьо с изумление видя как един от монголите пред него изведнъж започна да се променя — отначало тялото му се издължи. Когато главата му се изравни с тази на момчето, седящо на гърба на породистия си жребец, онзи изведнъж започна да се разширява в раменете. Кожената му броня се разкъса под натиска на мощните мускули, напиращи отдолу. Кожата на монгола промени цвета си — от почти жълта стана кървавочервена, като сбръчкан пулсиращ тумор, покрил цялото тяло на нещастника. Чертите на лицето му се разкривиха, по гладките досега бузи се появиха огромни черни петна и брадавици, ушите пораснаха нагоре и се заостриха, а кучешките зъби се превърнаха в страховити криви бивни. На пръстите на чудовищния монгол израснаха криви черни нокти, които изглеждаха като оръжие сами по себе си, дори без да се брои огромният назъбен меч, в който се бе превърнала далеч по-леката сабя на воина.

Най-ужасното обаче беше това, че тази трансформация не беше единствена — всички врагове се променяха пред очите им. Сред мизийските воини се понесе тих ропот.

— Напред за честта на Мизия! Драмнийските ни приятели имат нужда от нас! Semper fidelis!

Хвърли се в атака срещу червеникавото чудовище пред себе си, като в същото време безуспешно се опитваше да се свърже с Жоро. Вместо това Елизар изкряска в присадката му:

— Дръжте се, идвам!

Петьо видя, че враговете се пораздвижиха — Елизар удари южния фланг с обединените отряди на леката кавалерия. Но нямаше време да гледа. Врагът пред него вдигна чудовищния си нащърбен меч над главата си и замахна към Петьо. Момчето го изпревари и промуши сабята си право в гърдите му, вече незащитени дори от леката кожена броня. Сабята проникна между ребрата с гаден джвакащ звук, воинът изпусна меча си и се строполи назад. Конят на Петьо направи няколко крачки напред, но почти веднага мястото на убития монгол бе заето от друг червенокож изрод, дори по-уродлив от първия. Петьо мушкаше, сечеше и кълцаше наред пред себе си. Хората му се справяха по-зле, но засега напредваха, макар и бавно. Елизар беше отклонил вниманието на монголите. Ненадейно Петьо почти се блъсна в брониран конник, един от рицарите на Митрус.

— Слава на Бога, че успяхте! Господарят е ранен!

Тежката драмнийска конница беше заела кръгова отбрана и някак успяваше да задържи напиращите червени грозилища. Петьо кресна заповеди към пехотинците си — опитваше се да надвика шума от битката.

— Помогнете им! Подсилете защитата!

После скочи от коня и го поведе за юздата към вътрешността на кръга. Там го чакаше нерадостна гледка — Жоро лежеше безжизнен по гръб, шлемът му беше свален, а главата му — подпряна на плосък камък. В бронята на гърдите му зееше нащърбена дупка, а всичко наоколо беше оцапано с тъмна, почти кафява вече кръв. До херцога седеше един от хората му — не стандартен рицарски бот, а симпатичен русокос младеж, явно паж на благородника.

— Преди малко изгуби съзнание. А аз не мога да сваля бронята.

Петьо коленичи до приятеля си и го разтърси лекичко.

— Жоро, тук ли си?

Щом беше толкова тежко ранен, шлемът трябваше да го е изключил вече от мрежата. Но тялото му си стоеше там, което противоречеше на всички правила в играта. Аватарите на убитите или ранени играчи се връщаха в столиците им. Винаги. Ала този на Жоро лежеше безжизнен върху изпотъпканата от хиляди конски копита трева. Петьо реши да опита лечебно заклинание. Не му оставаха още много манна-точки, но щяха да стигнат, за да прелее част от силите си в аватара на Жоро.

Когато завърши сложното заклинание, тялото на приятеля му помръдна леко, клепачите му потрепнаха и се разтвориха. Жоро го погледна неразбиращо, но после го разпозна.

— Помогни ми! Не мога да се изключа! Не мога!

Петьо се канеше да го попита още нещо, но разпозна спотаения ужас в гласа на другото момче. Може би в шлема на Жоро имаше някаква повреда?

Опита да излезе от играта — моментът не беше подходящ, но трябваше да провери. Нищо не се получи! Продължаваше все така да си стои приклекнал до приятеля си насред битката, като в окото на ураган. Опита отново, но нещо му пречеше и не позволяваше да се изпълни последната фаза от процедурата.

— И аз не мога.

Опита се да придаде на гласа си спокоен тон, но отвътре никак не се чувстваше уверен.

— Първо трябва да се измъкнем от тук, пък после ще му мислим. Елизар също идва насам с леката кавалерия. Имаш ли още манна-точки?

Жоро кимна безмълвно.

— Добре, тогава ги използвай, какво чакаш? Имаш рана за лекуване. Моята манна свърши.

Херцогът се поокопитваше вече. Измърмори си непознато за Жоро заклинание. Когато приключи, дори дупката на бронята се беше затворила. За доскорошната жестока рана напомняха само кървавите петна.

— Хайде, княже, ще ги разбием!

Но в гласа му се промъкна страх и заканата му прозвуча не особено страшно. Петьо реши да се посъветва с Елизар.

— Близо ли сте вече?

Отговорът не закъсня:

— Почти до вас сме. Стойте там, за да не се разминем. Добре ли е Митрус?

Петьо поиска от присадката координати на обаждането. Не физически, разбира се — такива никой нямаше да му даде. Но всяко лично съобщение в Магика издаваше местоположението на изпращача си. Елизар наистина беше съвсем близо.

— Да, вече е добре. Чакаме те.

Петьо се надигна, за да помогне на хората си в лютата битка с чудовищните врагове, но с изненада установи, че никой не се нуждае от помощта му. Монголите се бяха отдръпнали на почетно разстояние от отбранителния кръг и стояха безмълвни. Чуваше се само приближаващ конски тропот. Редовете от червени гиганти се разтвориха и пропуснаха конницата на Елизар. По-точно жалките остатъци от нея.

Но още преди Елизар да успее да се доближи, грамадните тела на чудовищата, обградили момчетата, се отместиха още веднъж, този път от другата страна на кръга. Чу се зов на ловен рог и някой изкрещя:

— Сторете път за великия Чингиз хан, властелин на монголите, повелител на Златната орда и завоевател на цяла Магика!

Всички погледи бяха обърнати към мястото, от което се чу гласът. Петьо остана нащрек и се опита да не отклонява вниманието си от свирепите воини. Но когато видя колесницата на хана, не можа повече да откъсне очи от нея. Блестеше като чисто злато, каквото вероятно беше. Не, дори не блестеше, а сякаш светеше със своя собствена светлина. Върху гладката й повърхност бяха гравирани странни шарки — релефни фигури, които пречупваха светлината по невъобразим начин и създаваха най-красивото нещо, което Петьо беше виждал през целия си живот. Колесницата се носеше на няколко сантиметра над земята, а колелата й изобщо не докосваха тревата. Но най-странни бяха конете, впрегнати пред златната каляска. Не, не бяха коне, а четири искрящобели еднорога. Митичните животни имаха само по един рог в средата на благородните си чела, но за сметка на това какъв само беше този рог — спираловидно извиващо се тънко острие, блещукащо във всички цветове на дъгата. Петьо присви невярващо очи — всички отделни елементи на гледката бяха прекрасни сами по себе си и все пак комбинацията оставяше едно горчиво чувство на безвкусна претрупаност, което момчето никак не успяваше да си обясни.

Колесницата се плъзна безшумно, зави и спря само на метър от първите мизийски пехотинци. От нея се спусна златна стълбичка, останала досега сгъната някъде отдолу. По стълбичката с пухтене слезе грамаден… хм, Петьо не се сещаше как точно да го опише. Май най-точната дума беше дебелак. Беше облечен в копринена роба, или по-скоро кимоно, обшито със златни бродерии и стигащо до самата земя. Не носеше никакво оръжие, освен ако не беше пъхнал нещо в широките ръкави, покриващи ръцете му чак до връхчетата на пръстите. Главата на Великия хан беше съвсем кръгла, а в лицето му нямаше нищо азиатско. Розови дебели бузи, широки устни, нос с формата на картоф. По темето на Чингиз нямаше дори едно косъмче, нито пък намек, че някога е имало.

Петьо чу нещо зад гърба си и рязко се обърна, но това беше Елизар, който застана до него.

Дебелакът с поклащане се приближи към двете момчета и Петьо видя очите му. Противно на очакванията това не бяха малките злобни свински очички, които щяха да прилягат на това лице, а едни големи, кафяви и изразителни очи, в които блестеше особено пламъче.

— Здравейте, деца! Много се радвам да се запозная с вас! Аз съм Чингиз хан, властелин на монголите, повелител на Златната орда и завоевател на цяла „Магика“, но можете да ми казвате само Чингиз.

Петьо реши, че тоя е съвсем изперкал. Чудеше се какво да му отговори, когато Жоро се намеси:

— Какви деца бълнуваш, аз съм великият херцог Митрус, а това са приятелите ми княз Петър и Елизар Тъмния!

Чингиз се ухили до уши.

— Елизар Тъмния? Да, Елизар Тъмния или Моник Петен, дванайсетгодишна хлапачка, каква е разликата? Нали, Жоро?

Жоро се канеше да каже нещо, но думите заседнаха в гърлото му.

— Хла… хлапачка? Искаш да кажеш момиче?

Петьо също беше изненадан от това, но не толкова, колкото от факта, че Чингиз знаеше истинските им имена.

— Знаеш, че това е забранено, нали? Разпространяването на лична информация в Глобнет се наказва жестоко.

Ханът се изсмя тихичко.

— Нищо де, какво толкова? Така или иначе след тая битка щяхте да сте си толкова близки, че да се запознаете и без мен.

Петьо не намери сили да отрече — наистина беше решил да каже на Елизар кой е.

— Но не съм тук за това.

Дебелакът разпери ръце и се завъртя.

— Огледайте се наоколо, всичко това го създадох аз! Източните степи!

Никой не му отговори и той продължи сам.

— Е, вярно, че не са много разнообразни, но ми беше първият опит все пак. Ами монголите, а? Като истинските са! В най-старата част на мрежата издирих сайт за тях. Точно такива са били, казвам ви. Преди да се променят, де. А гаргамелите ми? Прекрасните ми червени чудовища…

Гаргамели? Някакъв смътен спомен погъделичка съзнанието на Петьо, но отлетя на мига. А дебелакът не спираше и не спираше да говори за себе си, за въображението си, за монголите, гаргамелите, степите и военните си победи.

— Как само размазах Ампилиус! Направо го разгромих, преди да се усети! Исках и на него да му се покажа, обаче беше умрял, като пристигнах…

Петьо го прекъсна рязко.

— Не ни баламосвай с глупости! Кажи кой си! И имаш ли нещо общо с това, че не можем да излезем от играта?

Чингиз замлъкна, а после продължи далеч по-сериозно.

— Играта? Играта?!? Нееее, грешиш! Това тук е истинският живот, никаква игра не е. Забравете кои сте били, забравете какво си спомняте. Това е „Магика“, страната извън разума! А аз съм Чингиз хан, властелинът! Нямам друго име и никога не съм имал!

После широката усмивка отново изгря на кръглото му лице.

— Пък за излизането от играта как да ви кажа, това е страничен ефект, нищо повече. Като съм наоколо, никой не може да си тръгне. Не съм го искал.

Никое от децата не знаеше какво да каже. Дори Петьо замлъкна. Лицето на хана отново помръкна.

— Омръзна ми вече все едно и също. Където и да ида, в която и игра, помитам всичко. Вчера бях Хитлер и танковете ми сринаха Москва, онзи ден Ерик Червенокосия създаде империя в Америка. Само на вас мога да кажа, само вие успяхте да ме затрудните. Живея заради мига, в който ще се покажа. Но ме е страх, ох, как ме е страх… Само вие ще ме разберете.

По бузите на дебелака се стичаха сълзи. Той нареждаше ли, нареждаше все едно и също, докато изведнъж замлъкна насред изречението. Лицето първо започна да се променя и Петьо въздъхна тежко — трансформациите му ставаха твърде много само за един ден.

Ханът се загърчи конвулсивно, а сланините му се разтресоха. Първо изчезна носът му, на негово място остана само гладка розова кожа. После очите, след тях устата и ушите. Накрая онзи сякаш бе надянал кожена маска без никакви отвори по нея. Тялото му също се променяше — отслабна и се издължи, а кимоното стана черно наметало с качулка.

— Махайте се от тук, деца! Махайте се и не се връщайте повече. Ще се боря, докато мога. Страх ме е, страх ме е…

Петьо се опита да научи още нещо:

— От какво те е страх?

Точно преди цепката между все по-тънките му устни да се скрие съвсем, Чингиз прошепна с мъка:

— От него. Не, от мен!

В този момент Чингиз изчезна. Изпари се без предупреждение, а с него и златната карета заедно с еднорозите и цялата ужасна армия.

Тримата стояха рамо до рамо насред изпотъпканата степ. Както винаги Жоро се раздвижи първи. Обърна се към Елизар и каза с всичкия сарказъм, на който беше способен:

— Моник значи, а? Във Франция ли живееш?

Тъмният „мъж“ му отговори без колебание:

— Да, Жоро, Франция, Париж. А вие? България? София?

Жоро се изчерви — личеше му дори с аватара на Митрус.

— Какво ще кажеш, Петьо? Днес май всички знаят всичко за нас!

Моник се засмя.

— Татко ми е нетченге, у нас си имаме по-специален шлем. Знаех откъде сте. Но имената не — няма как.

Петьо реши, че е време да се намеси.

— Не е време да се караме. Тук стават много странни неща и искам да разбера кой е този и как ни блокира.

— Луд е тоя Чингиз, луд като катерица! — Жоро май още не можеше да възприеме факта, че железният му съюзник Елизар се е оказал момиче.

— Е, май все пак ще трябва да идем при Иван Хакера. Ако не заради Елизар, то поне заради Чингиз. Сто процента ще ни каже поне откъде е.

Петьо намигна на Жоро. Знаеше, че приятелят му не може дълго да задържи лошото си настроение.

Елизар се намеси:

— Знаете ли, баща ми работи по един случай с аватар без лице. Ще го поразпитам за това.

Жоро се пооживи.

— Случай? Криминален? Кажи какво разследва?

Моник се усмихна загадъчно.

— Нееее, не мога. Тайна е. Обадете ми се, като идете при онзи ваш хакер, искам и аз да съм там, като търсите Чингиз. Au revoir!

После изчезна. Е, поне тя изчезна както трябваше — аватарът й бавничко изгуби плътност и се разнесе във въздуха като окъсняла утринна мъглица, разсеяна от слънчевите лъчи.

— Аз се прибирам. Много ми е за един ден, не ща да видя Глобнет поне до края на месеца! Ще се чуем за Иван Хакера, ама нека да не е утре, щото не съм готов с домашното на Иванова. Чао!

Жоро изчезна, без да дочака отговор от приятеля си. Е, поне проблемът с излизането от мрежата беше решен. Петьо също бе уморен от събитията, пък и лимитът му за деня вече изтичаше, затова реши да си ходи вкъщи да си почива. Но нямаше да остави тази работа така!

[1] „Благодаря!“ (арабски) — Б.а. ↑

7

Едит стоеше насред малката полянка и се смееше. Смехът й се лееше, звънлив като планински кристал, и окъпваше разцъфналите плодни дръвчета наоколо. Жул не можеше да откъсне поглед от нея — толкова години вече бяха женени, а и до ден днешен не можеше да повярва как този късмет се е паднал точно на него. Тя протегна нежните си бели пръсти към него и го повика при себе си. Жул тръгна към нея, но нещо сякаш спъваше краката му, дърпаше го назад и не му даваше да стигне до възлюбената си. Препъна се и падна по очи в тревата. Опита се да стане, но главата му тежеше сякаш цял тон и отказваше да помръдне. Изведнъж усети, че е легнал не по корем, а по гръб и натиска главата си назад, вместо да се опитва да се изправи. Понечи да се надигне, но нещо го натисна обратно надолу. Отвори очи — клепачите му едва се отлепиха един от друг. Видя пред себе си само някакви размазани петна. Вдигна ръце, за да потърка очи, но някой го хвана за китките и ги дръпна надолу, а после изломоти нещо на английски с ужасен немски акцент:

— Better don’t![1]

Жул затвори отново очи и се отпусна назад. Опита се да си спомни къде се намира. Постепенно си припомни подробностите от нападението. Но нямаше никакъв спомен къде се намира и как е попаднал тук. Е, все пак ръцете му бяха свободни, което си беше добър признак. Когато отново се опита да огледа стаята, вече можеше да различи очертания и цветове. След няколко секунди най-сетне успя да фокусира погледа си.

Намираше се в малка правоъгълна стая. Гладките стени без нищо окачено по тях бяха покрити с олющена тъмнозелена блажна боя — Петен не беше виждал такава от много години. Варосаният таван някога трябваше да е бил бял, но сега носеше следите от десетки дъждовни есенни вечери, когато водата се е просмуквала през покрива, а после е изсъхвала, оставяйки след себе си концентрични овални очертания. Самият Жул лежеше върху легло с провиснала почти до земята скърцаща пружина, застлано с мръснобели чаршафи. До леглото имаше метално нощно шкафче, покрито със същата боя, от която стената се опитваше да се освободи. То беше и единствената мебел в стаята с изключение на леглото и разкривения пластмасов стол, върху който седеше брадясал млад мъж в синя дънкова риза и протрити зелени джинси.

Жул се опита да го заговори, но езикът му отказа да се подчинява. Беше надут като балон и сякаш заемаше цялата му уста. Полицаят се прокашля и опита отново. Този път от устата му се отрониха що-годе разбираеми звуци. Пък и какво значение имаше — нали английският поначало си звучеше точно така — сякаш немец с ужасен махмурлук се опитва да говори френски.

— Къде съм? Кой си ти?

Човекът на стола обаче само поклати глава с неразбиране, после изломоти нещо на немски. Петен не разбра нищо — беше позанемарил немския си, откакто в Германия приеха турския за втори официален език. В крайна сметка какъв е смисълът човек да учи език, който вече не се говори дори в собствената си страна?

Онзи се досети, че Жул не го разбира, и му направи знак с ръка да се изправи. Полицаят се надигна внимателно — виеше му се свят и му се гадеше, но не беше толкова лошо, колкото очакваше. Седна на леглото и провеси крака през ръба му. Беше бос, а наоколо не се виждаха нито обувки, нито пък чехли или нещо друго, което да обуе. Е, щеше да го преживее. Другият мъж стана и направи знак на Жул да тръгне пред него към вратата. Той стъпи на земята и се изправи. В първия момент залитна, но онзи го подхвана под мишницата и го подкрепи.

Двамата тръгнаха по мрачен коридор с неприятно нисък таван, който сякаш беше поиздължена версия на самата стая с врати, разположени на равно разстояние от двете му страни. Стигнаха до широко стълбище, което водеше само нагоре, но не свиха по него, а продължиха по коридора. Жул вече се държеше съвсем спокойно на краката си, но си даваше вид, че залита и се подпира на човека до себе си. Наоколо не се виждаше никой друг и полицаят реши да си пробва късмета. С рязко движение се извъртя и ритна мъжа по крака, точно под капачката на коляното. Онзи пусна ръката му и се присви, а Жул му нанесе тежък саблен удар в тила. Мъжът се строполи тежко върху мозайката на пода и не помръдна.

Жул погледна обувките му, но веднага се отказа от идеята да ги вземе — щяха да са му малки. Както си беше бос, зашляпа обратно по коридора, после тръгна нагоре по стълбището, като прескачаше по три стъпала наведнъж. Толкова бързаше, че почти се блъсна в желязната решетка, преграждаща достъпа до площадката на следващия етаж. Разтърси тежката врата, блъскаше я с все сила, но студената стомана дори не се огъна под натиска на едрия мъж. Чу зад гърба си забързани стъпки и се обърна — на стълбището стояха двама мъже, въоръжени със странни на вид автоматични пистолети, които за нещастие сочеха право към него.

Жул вдигна неуверено ръце, а единият от мъжете се доближи бавно до него.

— Идиот! — Петен разпозна гласа, беше на единия от нападателите, които го бяха упоили в апартамента му.

В следващия миг юмрукът му се заби в корема на Жул и му изкара дъха. Той се преви на две и усети как нещо твърдо и тежко се стоварва върху тила му. Политна напред, опита се да се подпре на длани, но пред очите му причерня и тялото му се търкулна по стълбите. Спря се чак долу в коридора. Понечи да се надигне, но другият мъж, по-високият от двамата, притича до него и го сграбчи за косата с лявата ръка.

Жул видя как към лицето му се приближава дръжката на пистолета, а след това настъпи мрак.

Следващото му идване в съзнание далеч не беше толкова леко, колкото предишното. Първото, което усети, беше как главата му се опитва да се разцепи като презряла диня. Адското главоболие не му позволи дори да отвори очи. Лявата половина на лицето също го болеше ужасно — точно там беше попаднала дръжката на пистолета. Натъртванията по тялото, причинени от падането по стълбите, бяха най-дребният му проблем. Опита се да вдигне ръце, за да пипне лицето си, но не успя — бяха вързани зад гърба му.

Усещанията му бавно се завръщаха, а с тях и ориентацията в пространството. Жул усети, че всъщност не е легнал, а седи върху нещо твърдо. След поредния опит левият му клепач най-сетне се подчини и се разтвори лекичко, но десният не пожела.

Жул дочу мъжки глас, който отсечено изстреля нещо на арабски. Опита се да фокусира поглед върху източника, но не успя — виждаше само размазани петна.

— Погледни ме. Виждаш ли ме добре?

Някой го хвана за брадичката и вдигна главата му. Жул успя да отвори и дясното си око и много бавно зрението му се изясни.

Седеше на доста изгнил дървен стол в ъгъла на стая без прозорци. На тавана светеше една — единствена луминесцентна лампа, която сипеше ярката си бяла светлина върху олющените стени. В средата на стаята имаше широка бяла маса, а върху нея лежеше завързан с кожени каиши гол мъж с бледа жълтеникава кожа. До масата стояха двама души в тъмни дрехи и с черни качулки на главите. Жул с ужас различи в ръцете и на двамата дълги извити ножове. От другата страна на масата, откъм краката на мъжа, имаше още един закачулен човек, който държеше старичка на вид цифрова камера.

Петен спря погледа си върху лицето на този, който държеше брадичката му. Беше същият среден на ръст мургав млад мъж, който го удари на стълбите.

— Омар нареди да гледаш!

Мъжът, за когото Жул реши, че е арабин, се отмести и застана зад гърба му. После каза нещо на другите. Около масата настъпи раздвижване — онзи с камерата я включи и я насочи към завързания нещастник, а другите двама вдигнаха ножовете пред себе си. Жул реши, че пред очите му се изпълнява някакъв ритуал. Но ритуалът приключи много набързо — двамата закачулени типове изреваха почти едновременно „Аллах акбар!“ и се нахвърлиха върху мъжа на масата. Сграбчиха го за китките и стовариха остриетата на ножовете върху тях. Мъжът изви тялото си в дъга, потръпна конвулсивно и после се отпусна обратно на масата, без да издаде нито звук. Явно беше упоен. Двамата с качулките движеха ръцете си почти в синхрон — вдигане, после стоварване на тежките ножове. Жул наблюдаваше захласнат и не можеше да отдели поглед. Още два удара и кървавите струйки, потекли отначало, се превърнаха в реки, а двамата мъже вдигнаха триумфално отделените от основата ръце на нещастния си пленник. На Петен му трябваха още няколко секунди, докато осъзнае, че току-що пред очите му бяха разчленили човек. Мъжът, който снимаше, свали камерата и я изключи. Жул чак сега усети, че този зад гърба му през цялото време е държал с ръце главата му, за да не може да я отклони. Не че имаше нужда.

— Хайде, Омар те чака!

Арабинът го подхвана и му помогна да се изправи. Жул се дръпна рязко.

— Няма ли да направите нещо? Сложете му турникети поне!

— Той ще умре тук. Това се случва с враговете ни. А на предателите даже упойка не се полага!

Жул го погледна в очите.

— Защо ми показвате това? Защо? Заплашвате ли ме, а?

Онзи обаче не отклони поглед.

— О, не, не теб, ти си ни нужен. Но я си представи малката Моник на оная маса.

Сърцето на Жул се качи в гърлото. Той понечи да каже нещо, но изведнъж цялата му смелост изчезна неизвестно къде и от устата му не се отрони никакъв звук. Тръгна послушно пред водача си, без дори да си помисля за бягство.

Двамата излязоха от стаята и поеха по познатия вече на Жул тъмен коридор. Когато стигнаха мястото, на което беше нападнал пазача си, Жул забеляза на мозайката малко кърваво петно — мъжът явно бе пострадал при удара си в коравия цимент.

Отминаха нататък и скоро се спряха пред врата с две крила от матово стъкло. Пред нея беше застанал среден на ръст слаб мъж, облечен в протъркани дънки и бяла памучна риза. На колана му имаше затъкнат неголям пистолет. Той бутна лявото крило и подкани Жул да влезе напред. Петен пристъпи внимателно през вратата. Попадна в стая без прозорци, чиито под и стени бяха покрити от долу до горе с бели керамични плочки. Стерилният болничен вид се разваляше донякъде от факта, че много от плочките бяха напукани, а тук-там някои липсваха. В средата на стаята имаше дървена маса, застлана с червена плюшена покривка. Около масата бяха наредени четири стола. Единият от тях бе зает от слаб мургав мъж с изпито лице, обрасло с добре поддържана къса прошарена брада. Човекът беше облечен в дълга бяла памучна роба, а на главата му имаше тюрбан от същия плат. Жул се затрудни да определи възрастта му — тъмното скулесто лице и прошарената коса можеха да принадлежат както на четиридесетгодишен мъж, преживял тежки моменти, така и на далеч по-възрастен човек. Това лице изглеждаше ужасно познато, но в първия момент Петен не можа да се сети къде го е виждал. После споменът дойде като проблясък на светкавица — по новините. Това беше Омар ибн Мухаммад, най-ужасният терорист в Европа. Полицаят изтръпна — може би пред него стоеше човекът, отговорен за смъртта на Едит!

При влизането на Жул мъжът се изправи.

— Добре дошъл, приятелю! — Петен с изненада установи, че френският му беше почти перфектен, имаше едва доловим акцент. — Съжалявам за неудобствата, но това беше единственият начин да те докарам тук. Али, развържи го.

По-високият пазач се доближи до Петен и свали белезниците от ръцете му. За миг през главата на Жул премина идеята да се хвърли напред и да сграбчи Омар за гушата, а после да стиска, докато онзи издъхне в ръцете му. Но много бързо отхвърли тази идея — двамата му въоръжени пазачи нямаше да го допуснат толкова близо до мизерното копеле. Вместо това Петен се закова на място и го погледна втренчено, без да продума, докато разтриваше поизтръпналите си китки. Омар явно усети враждебността му, защото продължи още по-разпалено.

— Сигурно знаеш кой съм. Аз съм Омар, скромен следовник на Великия пророк Мухаммад. Аз създадох Децата на Муххамад. И не съм ти враг! Напротив, съюзници сме срещу общи врагове. Само методите ни са различни, целта е една и съща!

Жул не се сдържа.

— Нима? Ти искаш забрана на присадките навсякъде по света!

Омар се усмихна — сигурно беше очаквал този отговор.

— Това е само средство по пътя към целта. Мъдри са словата на Великия пророк!

Арабинът спря за момент, а после продължи с променен до неузнаваемост глас:

— А който от тях каже: „Аз съм бог освен Него!“, този ще накажем с Ада. Така наказваме угнетителите.[2]

Жул слушаше, изненадан от искрения патос в гласа на Омар.

— Който върши праведни дела и е вярващ, не ще се отхвърли неговото старание. Ние му го записваме.[3]

Събеседникът му отново смени тона си.

— Виждаш ли? В мрежата има богове. Много богове освен Него! И много са угнетителите! Нима ти не се бориш срещу угнетителите в мрежата, скъпи мой Петен?

Омар се ухили и разкри два реда равни бели зъби.

— Е, на теб нищо не ти се записва, защото не си вярващ, макар да вършиш праведни дела. Но старанието ти няма да се отхвърли! О, не! Ето затова си тук — трябва ми твоето старание!

Жул стоеше като истукан насред стаята и не знаеше какво да отговори на тази безгранична наглост. Устните му се раздвижиха, но гласните струни отказаха да се подчинят и се получи само глухо шептене:

— Ти, изрод гнусен! Ще те изкормя! Заради теб умря Едит! Ти разруши живота ми! И продължаваш. Как смееш? Кой ти дава правото да съдиш?

Полицаят имаше да каже още хиляда неща, но гласът му потрепна и се задави.

— Съдя и отсъждам в името на Аллах, Всемилостивия, Милосърдния!

— А невинните жертви? В тази война загиват жени, даже деца!

— Няма невинни жертви! Или си с нас, или против нас! Аллах не познава неутралните! Мога да те принудя да се молиш да ти позволя да помогнеш. Но не искам да го правя. Не, ще те убеждавам, докато разбереш, че искаш същото, което и ние.

Пламъкът в душата на Жул се охлади. Едит беше мъртва и нищо нямаше да я върне. А той беше обещал пред гроба й да направи всичко възможно, за да осигури бъдещето на Моник. Спомни си заплахите, отправени от единия от пазачите. Смирението беше пътят днес. Но не завинаги.

— Какво искаш от мен?

Арабинът отговори без колебание:

— Искам да знам всичко за двата смъртни случая в мрежата — как е станало, какво е причинило смъртта, дефектни ли са шлемовете, случайно ли е, кой е замесен… Ще бъда честен с теб. Най-важно за мен е как да го повторя. Но няма да го използвам, за да убивам, не. Ще всея ужас у всички. Ужас от вашата безбожна мрежа!

Жул не беше много изненадан да го чуе. Беше имал време да помисли защо е тук и вече се досещаше, че не е попаднал случайно в ръцете на терористите. Но можеше да спечели малко време.

— Аз съм само експерт, не разследвам убийства. Давам мнение и толкова.

Омар се усмихна още по-широко:

— Точно мнението ти ни трябва, скъпи приятелю, точно то ще ни помогне. Твоето мнение е по-специално за нас. От доста време те държа под око.

— И с какво предизвиках този интерес? Нямам нито власт, нито кой знае каква информация.

— Е, няма да те лаская излишно и да те лъжа, че си много важен за каузата ни. Просто до тези, които имат истинско влияние във вашата полиция, не можем дори да припарим. Затова търсим хора като теб — ниско в йерархията, но с достъп до информация, за която началниците им не подозират. От дребни чиновници човек може да научи много, ако знае как да ги слуша.

Жул нямаше какво да отговори на това. Омар се опитваше едновременно да го ласкае и унижава и се справяше доста добре, не можеше да му се отрече. От коридора се чуха тихи стъпки, по-скоро поскърцване на гумени подметки по циментовия под.

— Вече познаваш дъщеря ми. Всъщност точно заради нея си тук.

Петен се обърна — на вратата стоеше Фатима. Неговата Фатима! Трябваше да се сети по-рано. Не, трябваше да се сети още веднага, щом разбра, че става дума за шлемовете. Но не, не можеше да е Фатима.

— Здравей, скъпи!

Младата жена му се усмихваше, а Петен не можа да открие дори капка притворство в усмивката й.

— Защо, Фатима, защо си ме лъгала през цялото време?

Усмивката й помръкна.

— Не съм те лъгала нито за миг. Просто не ти казах всичко. Никога не е ставало дума за баща ми, нито за убежденията ми.

Жул замълча. Спомни си какво го беше привлякло за пръв път у нея — това, че умееше да слуша. Той говореше ли, говореше, а тя слушаше и разбираше безмълвно. След смъртта на Едит Жул имаше нужда точно от това — разбиране. И Фатима му го беше дала, без да иска нищо в замяна. Досега. Сега вече не го слушаше.

— Ние ще го спрем, Жул, който и да е той. Трябва да го спрем независимо дали ще разберем как убива или не. Помогни ни!

Петен не искаше да избухва, но този път не успя да се сдържи.

— Да го спрем? Него! Кого по-точно? Ти знаеш ли кой е убил тези хора? Защото аз не знам. Дори не знам какво има на втория шлем. Ами ако е било нещастен случай? Неизправност в шлема?

Фатима го погледна изпод смръщените тънки вежди:

— Нима? Е, аз знам повече — гледах и втория запис. И знаеш ли какво? Твоят човек без лице — беше там. И пак той уби нещастника. С огнено кълбо. И шлемът пак не се изключи.

Доскорошната му любовница спря само колкото да си поеме дъх, преди да продължи.

— Аз пробвах. Пробвах да се изключа. Но не можах. Разбираш ли? Изтърпях една десета от онова, на което е бил подложен мъртвецът, но и то ми стига за цял живот.

Колебанието на Жул се изпари. Ако ще прави нещо, сега беше моментът.

— Ти си умно момиче, Фатима. Сигурен съм, че не си опитала само веднъж — той самият бе пропуснал да направи това с първия шлем. Мислеше да прехвърли записа от мемокартата на личния си шлем у дома и да види как стоят нещата с изключването, но така и не успя, преди да го отвлекат.

— Да, всичко си е нормално, докато не се появи онзи аватар без лице. Преди това шлемът изключва нормално. Влезе ли онзи в полезрението, край. Защитата блокира.

Жул не бе изненадан да го чуе.

— Донесете ми шлем.

После се приближи до масата и се настани на един от столовете. Фатима седна до него.

— Какво смяташ да правиш с него?

Петен се усмихна за пръв път през този ден.

— Ще се наложи да ми се доверите. Няма да извикам никого на помощ, спокойно. За Фатима е, не за мен — да види и другия запис.

Омар го изгледа изпитателно. Но Фатима беше тази, която се обърна към единия от двамата пазачи, по-ниският, онзи, който беше заплашвал Моник.

— Саид, донеси един шлем!

Докато чакаха, Жул реши да уплътни времето с още въпроси.

— Как така ти се подчинява? Та ти си жена. И защо си позволяваш да ходиш с открито лице?

Фатима сведе поглед към масата.

— Времената се променят, а и ние заедно с тях.

— Ами присадката ти? Нали точно това е, срещу което се борите?

Младата жена замълча. Жул я познаваше достатъчно добре, за да забележи червенината, която изби по тъмните и бузи. Реши да не спира до там.

— Целта оправдава ли средствата, Омар? Да изпратиш собствената си дъщеря в леглото на врага? Това угодно ли е на Аллах?

Омар се изправи на крака и зарецитира:

— И лукавстваха те с умисъл, но провалихме Ние тяхното лукавство, без да усетят. И виж какъв бе краят на лукавството им унищожихме тях и техния народ всички! Ето домовете им — в руини, защото угнетяваха. В това има знамение за хора знаещи. И спасихме онези, които вярваха и се бояха.[4]

После продължи далеч по-спокойно:

— Правим това в името на Аллах, Всемогъщия, Премъдрия! Ние сме само инструменти в ръцете му! Аллах е Всемилостив и Милосърден!

Фатима се намеси. Гласът и беше тих, ужасно тих.

— Не можеш да разколебаеш вярата ни, Жул. Никога повече недей я подлага на съмнение! Ти не си враг. Ти си жертва, също като останалите.

В този момент влезе Саид. В ръцете си държеше поочукан и доста старичък на вид шлем. Жул даже не можа да разпознае модела. Опипа джоба си — мемокартата беше все още там. Дано архаичният шлем да има слот! Петен стана на крака и пое шлема от ръцете на Саид. Да, от задната страна видя издайническия процеп на универсален мемослот. Остави шлема на масата и мушна картата в слота. После включи шлема и го подаде на Фатима.

— Ето, виж сама.

Фатима надяна шлема на главата си и се отпусна назад в стола. Записът беше дълъг десетина минути и Жул седна обратно на стола си, за да го изчака.

— Жул, кажи как да открием кой стои зад това. Трябва да знам само място, физическо място, дай ми координати, а аз ще издиря хората.

— Може би ще ви помогна. Може би. Но и аз искам да знам някои неща.

Петен зачака избухването на Омар, но такова не последва.

— Какво искаш да знаеш? Кажи и ще ти дам отговор.

— Защо ми показахте екзекуцията на онзи човек? Ще ме убиете ли, когато приключи всичко това? Знам твърде много за вас — познавам лицата ви, мога да дам описание на тази сграда. Не можете да ме пуснете. Защо да ви помагам, ако ще умра толкова скоро?

Лицето на Омар помръкна.

— Страхът избистря съзнанието. Страхът помага на човек да види кое наистина има значение в живота. Не се ласкай — важен си за нас, но не можеш да ни навредиш. Щом приключим с тая история, изоставяме сградата. Описвай я на когото си щеш. Лицето ми го познава всеки, който е гледал новини. Фатима никога повече няма да я видиш, нито пък някой от другите…

Омар спря за миг, а в очите му се появи стоманен блясък, който досега Жул не беше забелязал.

— Саид, снимките!

Саид се приближи и измъкна от джоба на ризата си няколко снимки, отпечатани на сивкава хартия. Хвърли ги на масата и пак се отдръпна. На Жул му трябваше само секунда, за да разбере какво има на тях. Моник! На първата беше снимана пред училище, сигурно от спряла кола. На втората беше на площад Конкорд, заедно със съучениците си… Жул не пожела да разгледа другите.

— Човек, който има за какво да живее, е много лесен за контролиране. Ти си безопасен за нас.

Жул вече едва сдържаше нервите си. Разкъсваше се между това да се разридае и да се нахвърли срещу мъчителите си.

— А защо присадките? Защо мрежата? Борите се за независимост. Борите се за религиозни свободи. Какво общо имат присадките с това?

Омар беше възвърнал изгубеното си за миг самообладание.

— Няма независимост, когато умът е зависим. Дори свещеният Коран не може да помогне на неверника да прозре истината, когато мозъкът му е промит. Глобнет стои на пътя на вярващите към блаженството. Не можем да я контролираме, затова ще я унищожим… Но стига празни приказки. Искам отговори, и то бързо. Кажи ми къде е онзи, който стои зад всичко това.

Полицаят се замисли — поначало в почти всички държави в Европа, а и много от останалите, имаше закони, защитаващи личната информация в Глобнет. Проследяването беше незаконно дори за полицай. Трябваше заповед от съда, за да се проследи или подслушва някой в мрежата.

— Можеш ли да ми издействаш съдебна заповед за нетпроследяване? Ако имам такава, ще ида в префектурата и ще ти кажа координатите на входната точка с точност до сантиметър.

Омар поклати глава.

— Не, Жул, това ще отнеме твърде много време и средства. Трябва да има и друг начин.

— Омар, аз не съм истински полицай. Нямам си информатори, нямам достъп до секретна информация. Мога да ви разкажа за шлемовете, за достъпа до мрежата, за блокирането на импулсите към мускулите, за присадките, но не мога да ви намеря човек, който иска да се скрие.

Арабинът го изгледа изпод гъстите си черни вежди.

— Не може да няма друг начин да се открие някой в мрежата. Мислѝ!

Беше ред на Жул да поклати глава. Нямаше да е вярно, ако кажеше, че никога не е мислил за такъв.

— Може би има. Може би. Но ви трябва някой, който да познава старата част от мрежата. Интернет. Чувал съм, че там още има работещи сайтове с добри трейсрут алгоритми. Този някой обаче трябва да е на място с добра инфраструктура — ще е нужен бърз достъп до мрежата, иначе няма да се получи. И трябва да е готов да наруши закона.

Омар отговори без колебание:

— Ще намерим такъв човек. Какво още ще му трябва?

— Само записите от шлемовете, нищо друго. Аз ще го направя.

Ако успееше да се свърже с криминалните и да им предаде, че е отвлечен, може би щяха да го открият? Нямаше представа къде се намира, може би дори не беше във Франция, но си струваше да опита.

— Не, Жул, рано е още да ти дам достъп до мрежата. Фатима ще се справи.

Омар се обърна към двамата въоръжени пазачи.

— Заведете го в стаята му и го нахранете.

След като се нахрани, Жул дълго лежа с поглед, вперен в тавана. Размишляваше върху това, което бе разбрал от Омар и Фатима. Омар, убиецът на Едит. Омар, борецът за чистота на човешкия род. Идеалист ли беше, или просто поредният луд, успял да повлече след себе си цяла тълпа последователи? Какво щеше да стане, когато в ръцете му попаднеше толкова страшно оръжие? Щеше ли да го използва, за да всява страх, както твърдеше, или пък щеше да превърне Глобнет в кошмарна гробница? Много въпроси, твърде много, а отговорите бяха малко. Жул дори не знаеше какво да мисли за самия Омар. Мразеше го, разбира се — та той беше отговорен за смъртта на жена му и заплашваше дъщеря му. Но трябваше да му помогне — колкото повече мислеше, толкова повече се убеждаваше, че онзи, който убива тихомълком в мрежата, може би е по-опасен от самия Омар.

Вратата се отвори рязко и в стаята влетя Саид и започна да пелтечи на трудноразбираем английски:

— Хайде, давай, бързо! Омар те вика веднага!

После дори не изчака Жул, ами се затича по коридора. Петен го последва с бърза крачка. Завари Омар на същото място, на което го беше оставил. Арабинът крачеше напред-назад из стаята като лъв в клетка и изглеждаше ужасно развълнуван.

— Какво става?

— Много интересни неща стават, Жул, много интересни. И искам ти да ми ги обясниш.

Омар се спря и погледна французина право в очите.

— Намерихме човек, какъвто ти ни каза. Платихме му, каквото поиска, и Фатима му прати записите. После онзи върна парите обратно. Просто ги върна.

Жул стоеше притихнал и слушаше. Реши, че ще стане по-бързо, ако изчака Омар сам да му разкаже, отколкото ако го разпитва.

— Ето, чуй сам какво ни каза.

Присадката на Петен се включи — някой му подаваше аудио данни. Той погледна изненадано Омар. Арабинът кимна.

— Да, да, и аз имам присадка. Не можеш да се бориш с нещо, което не познаваш. Слушай сега, а после ще ми кажеш какво означава това.

Жул даде разрешение за приемане на данните и ги пусна на аудиоканала. „Не мога да ви помогна — трейсрутът нещо се скапа. Връщам ви парите.“ Лесен за разбиране опростен английски. Твърд акцент, човекът изговаряше ясно „р“, без да си прави труда да го заглушава. Гласът му беше дрезгав, доста прегракнал — като на пушач. Жул не беше виждал пушач от години, така че сигурно беше от друго. Някой явно попита нещо, което не беше записано заедно с първия глас, защото онзи продължи: „Стават странни неща. Всички трейсрут сайтове казват едно и също — вашият човек се намира едновременно на много места. Париж, Лондон, Сиатъл, Пекин… няма к’во да изреждам, направо ви пращам списъка с координатите. Не ви ща парите, взимайте си ги. А, още нещо — т’ва са все главни сървъри, което си е съвсем невъзможно. Тоя не може да е влизал направо през главните сървъри, разбираш ли? Все от някъде другаде се влиза, обаче не мога да го проследя натам. Някой е намерил начин да си върже шлема направо към главните сървъри. Ама пък към девет главни едновременно… нееее, няма начин. Абе я си взимайте парите и записа и ми се махайте от главата!“

Жул още се опитваше да измисли какво да каже, когато Омар нетърпеливо го подкани.

— Е, какво мислиш? Човекът е сигурен, най-добрият. Този, дето ни го препоръча, каза, че го е ползвал доста пъти да му намира хора в мрежата и всеки път нещата ставали без грешка.

Петен мислеше усилено. Променливите бяха твърде много. Този, който правеше това, може би беше нетмагьосник, способен да заблуди опитния хакер. А може би… в главата на Жул се завъртя една мисъл, от която косата му се изправи.

— Ще ми трябва още нещо — логовете на някой от сървърите. Искам входните и изходните логове. Можеш ли да ми ги намериш?

Омар се ухили:

— Взехме ги вече. Фатима се сети за тях още щом разбра какво е казал хакерът. Но после каза, че не вижда нищо странно. Ето ги.

Арабинът побутна през масата купчина листове. Жул се доближи и ги погледна учудено. Хартия! Още ли имаше работещи принтери? Вдигна най-горния лист и зачете внимателно. Взимаше лист след лист, докато не приключи с цялата разпечатка. Когато остави последния обратно на масата, се почеса озадачено по брадичката.

— Хм. Интересно. Можем ли да се доберем до записа от охранителната камера на сървъра?

Омар вече губеше търпение.

— Може и да можем. Но не и преди да ми обясниш какво става.

Жул кимна.

— Ще започна от далеч. Системата работи така — потребителят се „закача“ за най-близката входна клетка, която е свързана с локален входен сървър. Той препраща заявките на потребителя до главния сървър, който ги преразпределя и насочва. По този начин за всяка заявка, постъпила на главния сървър, се създават четири записа — за постъпване на заявката, за препращането й към адресата, за връщане на резултат до главния сървър и за препращането му до потребителя, създал заявката. Записите се отразяват в лога.

Омар слушаше с учудващо внимание и не прекъсваше Жул.

— Знаеш за първия смъртен случай. Според записа от шлема аватарът без лице се появява в 15,03,03 и изчезва точно дванадесет секунди по-късно. Прегледах внимателно лога за периода 15,03,03–15,03,15. В този период сървърът е обработил заявките на точно четиридесет и седем потребители. Само че има дребно несъответствие — една от заявките само е била пренасочена, без да е постъпила отникъде. След изпълнението й резултатът е върнат до главния сървър, но без да продължи до потребителя си. Това ще рече, че потребителят е бил свързан директно с главния сървър, разбираш ли? Искам запис от камерата, за да видим дали в този момент е имало някой при сървъра.

Арабинът обаче поклати отрицателно глава.

— Ами ако в помещението не е имало хора? Ако някой се е свързал с кабел към сървъра? Или пък с безжична връзка?

Жул го изгледа с учудване.

— Ти виждал ли си главен сървър? Това е херметично затворена кутия с един-единствен допълнителен порт отгоре. Ако в порта е включен кабел, ще го видим на записа. Няма безжична връзка, няма никакви други допълнителни комуникационни устройства, освен порта.

Но Омар не се примиряваше:

— Ами входящият кабел? Нали данните постъпват и се изпращат по оптичен кабел?

— Кабелът е екраниран. Дори самото проникване през екранировката не може да стане, без качеството на връзката да спадне драстично, да не говорим пък някой да се включи така. Не, няма как. Ако пък нашият човек се е включил след разклонението от магистралния към входния сървър, тогава хакерчето щеше да получи входните координати, а не тези на главния сървър. Омар, ако има някой на записа от охранителната камера, можеш да си сигурен, че той е твоят човек.

Този път арабинът се замисли повече, преди да зададе следващия си въпрос.

— А как така е влязъл едновременно през всички главни сървъри? Да не би да са повече от един?

Жул отговори без капка колебание:

— Не, няма начин. Не е възможно двама да ползват един и същ аватар. Това е най-старият закон в мрежата. Да вземеш чужд е тежко престъпление. Но дори и тогава не може по едно и също време двама потребители да ползват един и същ — не е възможно. Това е все едно да налееш два литра вода в еднолитрова кана — в крайна сметка ще имаш литър вода в каната и литър — разлян около нея. Това е положението. А за това как е станала тая работа, имам нещо на ум, но нека първо видим записа, пък после ще ти кажа. Става ли?

Арабинът кимна с глава и изхвърча от стаята. Преди да излезе, се обърна към Жул.

— Чакай тук!

Когато Омар се върна, търпението на Жул беше на изчерпване. Времето, прекарано насаме, му беше стигнало, за да обмисли цялата ситуация най-подробно. Но това само беше затвърдило подозрението му. Записът не му трябваше — знаеше какво ще види на него. Арабинът носеше под ръка онзи същия очукан шлем, с който Фатима беше гледала записа на убийството.

— Ето. Записът от камерата е на шлема.

Жул махна безразлично с ръка.

— Изгледай го ти.

— О, вече го гледах. През цялото време в стаята няма жива душа, а портът е свободен. Казвай какво ти се върти из главата. Възможно ли е някой да е фалшифицирал записа?

Жул се понадигна.

— Кое да фалшифицира? Логовете на всички главни сървъри? И записите от охранителните им камери? А и да излъже трейсрута? Ако някой може да направи това, то това е само твоят Аллах.

Преди да се усети, Жул се оказа по гръб на пода с опряно в гърлото острие на изникнал неизвестно откъде нож.

— Да не си посмял да споменаваш Всевишния по този начин, невернико!

Ножът изчезна под широката роба на Омар с почти същата скорост, с която се беше появил.

— Слушам те, кажи какво мислиш.

След като се посъвзе, Жул изправи стола, на който беше седял допреди секунди, и го яхна на обратно. Опита се да говори, сякаш нищо не беше станало току-що.

— Мисля, че си имаме работа не с човек, а с нещо друго. Високоинтелигентна програма. Това е.

Омар почти подскочи срещу него и за миг Петен си помисли, че може пак да му се нахвърли. Но арабинът седна и се замисли. След малко пророни тихо:

— Изкуствен интелект. Изкуствен интелект, който прави пари от нетдрога и убива хора? Не можем да му позволим да продължава. Просто не можем!

— Да, Омар, не можем. Но как ще го спрем?

Арабинът сякаш не го чу.

— И бойте се от изпитание, което не сполетява само угнетителите сред вас![5]

После отново насочи вниманието си към Жул:

— Ще го спрем, драги, ще го спрем.

Жул го погледна с недоверие, а Омар продължи:

— Май е мой ред да обяснявам. Мисля, че имаш право да знаеш — тонът му изведнъж стана някак тържествен, — ние, Децата на Мухаммад, подготвяме атентати срещу някои правителствени учреждения, обществени сгради и клиники за имплантиране на присадки. Имаме съмишленици на много места. Ще унищожим главните сървъри. Ако взривим всички едновременно, сигурно ще ликвидираме изчадието! Той е угнетителят!

Петен се замисли за момент.

— Хм, може и да стане. Щом се намира на толкова сървъри едновременно, сигурно е доста голям. Би трябвало да е достатъчно да унищожим голяма част от кода му, за да го довършим. Можем поне да се надяваме. Сървърите в списъка са девет. Ще можете ли да ги ударите всички едновременно?

Омар се ухили по начин, който накара Жул да потръпне:

— Защо казваш „ударите“? По-добре кажи „ударим“ — ти ще дойдеш с нас. Намираме се в покрайнините на Берлин. Това е старата болница в Кьопеник. Единият от сървърите е съвсем близо.

Жул направо зяпна насреща му. Погледна го втрещено и не успя да каже нищо.

— Ще ударим след три дни — трябва малко време да задействам Децата. През това време почивай и се подготвяй. И прочети Корана.

Омар му подхвърли малка е-книжка с тъмна пластмасова подвързия. Жул я улови непохватно и я пъхна в джоба си. После изгледа продължително човека срещу себе си. Убиеца на Едит. Всичко беше минало добре — беше успял да спечели доверието му. Но когато общият враг бъдеше победен, щеше да има време за отмъщение. О, как само чакаше Жул този момент!

[1] „По-добре недей!“ (англ.) — Б.а. ↑

[2] Коранът, 21 сура „Пророците“ — Б.а. ↑

[3] Коранът, пак там — Б.а. ↑

[4] Коранът, 27 сура „Мравките“ — Б.а. ↑

[5] Коранът, 8 сура „Придобитото във война“ — Б.а. ↑

8

Бърлогата на Иван Хакера се намираше в покрайнините на града, в старата промишлена зона. Петьо и Жоро имаха уговорка да се чакат близо до изоставената електролитна станция, до коритото на пресъхналата река. Приятелят им я беше заел, без въобще да пита собствениците. Но след окончателното секване на водата от станция за производство на водород точно на това място просто нямаше смисъл. Иван се беше възползвал от това и сега най-безгрижно използваше опразнените от оборудване помещения. Още не беше измислил какво да прави с басейните за електролиза, но и на това щеше да му дойде времето, както обичаше да казва. Освен че беше самотно и спокойно местенце, другото, заради което Иван беше влюбен в станцията, беше магистралният оптичен кабел, който някога бе осигурявал комуникациите на цялата промишлена зона. Разкош!

Петьо подпря колелото си на порутената стена на старата мебелна фабрика, разположена точно срещу станцията на Иван. Реши да не ходи сам, а да изчака Жоро. Бяха се чули преди минута — две — Жоро тъкмо минаваше напряко през едно хале, чийто покрив беше паднал още преди години. Щеше да пристигне всеки момент. Петьо го забеляза — приятелят му въртеше бясно педалите и се носеше по сухото речно дъно, като вдигаше цели облаци прах след себе си. Когато се приближи почти до него, Жоро натисна рязко спирачката и изви кормилото. Колелото се извъртя странично и спря на сантиметри от крака на Петьо.

— Не закъснях много, нали?

— Не си. Хайде, да идем да видим дали е тук. Носиш ли записа?

Жоро потупа с доволна усмивка джоба на шарената си риза.

— Тук е, тук е.

Петьо му обърна гръб и се насочи към отсрещния полегат бряг на реката, като буташе колелото до себе си. Когато стигна, подпря колелото на стената на едноетажната сграда и почука на ръждивата метална врата. Почака малко, а после почука отново, този път по-силно. Отвътре се дочу звук като от тътрене на крака по цимента и някой се провикна:

— Махай се! Нищо не съм поръчвал!

— Аз съм Петьо! Отвори, моля те! И Жоро е с мен.

Вратата се отвори със скърцане и в рамката й се показа Иван Хакера. Дългата му права коса явно не беше виждала баня от доста време, защото висеше тежко и с доста мазен вид от двете страни на бледото му лице. То пък от своя страна беше доста брадясало — намираше се точно на онази странна фаза, в която е невъзможно да се определи дали човекът насреща си пуска брада, или просто е забравил да се обръсне. Черна тениска, провиснали на дъното изтъркани дънки, прегърбена стойка и враждебно изражение бяха последните съставки от архаичния външен вид на Иван.

— Какво искате?

— Искаме да открием един аватар. Трябва ни физическият му адрес. Можеш ли да ни помогнеш?

Петьо очакваше, че като ги види, Иван ще се поразведри, но това така и не стана.

— Не се занимавам вече с това! Махайте се!

Понечи да затръшне вратата под носа им, но Петьо я подпря с крак.

— Моля те, трябва да ни помогнеш! Един тип без лице ни прецака играта!

Лицето на Иван изведнъж се смрази и пребледня, сякаш всичката кръв се изцеди от него само за миг. Петьо използва това и бутна леко вратата. Хакера не възрази, просто отстъпи назад, без да каже нищо.

— Знаеш нещо за това, нали? Кой е той?

Иван кимна.

— Разкажи ни! После аз ще ти кажа какво става. Защо си толкова изплашен?

Хакера пропусна Петьо и Жоро навътре в тесния коридор, после подаде глава навън и се огледа наоколо. Остана доволен от видяното, защото затръшна вратата и побърза да спусне тежкото метално резе. После поведе децата по коридора. Преди да стигнат до края му, Иван сви в една от вратите. Двете момчета го последваха и се оказаха в широка, оскъдно мебелирана стая. Вътре имаше бюро с масивен архаичен монитор с кинескоп на него, четири стола, разхвърляни из стаята и метален стелаж с наредени на него кутии, пълни с мемокарти с най-различен капацитет.

— Сядайте, където намерите. Ще ви разкажа каквото знам. Но се пазете, чувате ли!

Петьо се настани на единия от неудобните столове, а Жоро приседна направо на плота на бюрото.

— А тази сутрин си мислех, че ме чака скучен ден. Както и да е. Имам си едно приятелче в Германия. Запознахме се на един от старите сървъри — не съм го виждал никога на живо. Момчето се занимава със същото като мен — проследяване из мрежата. Приказваме си от време на време, помагаме си за някой заплетен адрес, ей такива работи. Даже си разменихме ключове. Та днес по едно време получавам аз писмо от него. Имаше и файл. Голям криптиран файл с име „Да се отвори след смъртта ми“. Отварям го аз, а вътре…

Иван направи пауза и преглътна шумно. Петьо и Жоро не смееха дори да дишат — „Да се отвори след смъртта ми“, това звучеше много, много сериозно. Хакера се протегна и грабна стъклена чаша, цялата в следи от пръсти. Отпи здрава глътка от мътното съдържание и продължи:

— Вътре гледам разни логове на сървъри, файлове със записи, платежни нареждания за солидни суми — ей такива неща. Изгледах единия запис и направо изтръпнах. Ама отвсякъде изтръпнах — един тип без лице закла един друг. Като куче го закла, казвам ви!

Петьо го прекъсна:

— Как така го закла?

— Ми ей така, с нож го закла. И онзи нещастник не се изключи — сигурно шлемът му се е скапал. Умря, казвам ви, направо пукна. Но това нищо не е, чакайте да чуете нататък. Поиграх да сглобя историята и нещата взеха да се оформят. Някой наел Хасан да издири физическия адрес на един аватар срещу добри пари. Приятелят ми се заел със задачата и успял да проследи аватара — Петьо понечи да зададе въпрос, но Иван го изпревари — да, да, онзи без лицето трябвало да се проследи. И Хасан се справил. Даже повече от добре се справил — открил адреса на аватара. Само дето не бил адрес, а адреси — девет броя. Кучият му син се намирал едновременно на девет главни сървъра. Девет! Проверих всичко — наистина е така.

— Значи казваш, че човекът без лице е бил на девет места едновременно? Как така?

— Казвам, че онзи без лице е бил на девет места едновременно. Ама не съм казвал, че е човек.

Петьо подскочи на стола.

— А знаете ли после какво стана? Едно по едно ми заминаха сайтчетата. Край с трейсрута. Сигурен съм, че е бил онзи. Търсеше мен — да ме очисти, както очисти Хасан. Добре, че минавам през анонимно прокси, че иначе… Ей това е. И ако нещо ми се случи, онзи ще е виновен. Ако ме намерят умрял тия дни, бягайте в полицията и разкажете. Става ли?

Момчетата кимнаха неуверено.

— Кажете сега за вашия без лице. Какъв беше? Къде го срещнахте.

Петьо заразказва тяхната история в Магика. Отначало разказът му вървеше трудно, а Жоро често го прекъсваше, за да го поправя в подробностите, но към края думите се лееха като водопад. Когато приключи с превръщането на дебелака в човек без лице, тримата се смълчаха умислени. Жоро проговори пръв:

— Дай да изясним нещо. Казваш, че според теб човекът без лице всъщност не е човек. Какво е тогава?

— Програма, какво друго? Но не каква да е, ами мислеща програма. Едно време на такива им викахме изкуствен интелект.

Жоро се пооживи:

— Разбираш ли какво значи това? Трябва да говорим с него, трябва да го убедим да се разкрие! Не можем да оставим нещата така!

Иван го погледна с нещастно изражение.

— Не е толкова просто. Не разбираш ли, онзи извърши съвсем истинско убийство! Като казах, че го е заклал, не ви ли споменах, че преди да ми умре трейсрута, проследих и тоя другия от записа? Американец. Починал в Париж в деня на записа.

Това вече наистина поизплаши Петьо. Но изведнъж се сети за нещо:

— Париж! Забравихме Елизар, така де, Моник! Жоро, какво каза тя, преди да се изключи? Че баща й работел по един случай с аватар без лице? Иван, давай бързо да влизаме в мрежата — може да научим още нещичко. Обещахме на една приятелка да я потърсим, като дойдем при теб.

Иван махна безразлично с ръка към монитора и клавиатурата на бюрото.

— Знаете откъде се влиза. Аз шлемове не признавам.

Петьо седна зад бюрото, а Жоро си придърпа един стол и се намести до него. Потърсиха Моник в чат-рума на Магика — единственото място от играта, което им беше достъпно без шлем. Знаеха, че ако я повикат от там и тя е в мрежата, ще разбере, че я търсят.

Петьо набързо направи частна стая и изпрати лична покана за разговор до потребителя с регистрация Елизар Тъмния. После изчака малко и понечи да повтори съобщението. Но не му се наложи да го прави.

„Здравейте, момчета!“

Петьо побърза да напише отговор:

„Здрасти, Моник! Как си?“

„Баща ми изчезна! Отвлякоха го. Отвлякоха го от нас, разбирате ли?“

Жоро и Петьо се спогледаха.

— Какво, какво казва? — безразличието на Иван бе сменено от живо любопитство и той се намести зад гърба им, за да следи разговора на монитора.

„Кой го отвлече?“

„Не знам. Но сигурно е заради онова убийство! Той разследва едно убийство с шлем. Е, не точно разследва, защото не е криминален, а само нетченге, но все пак работи по случая. Като се прибрах от училище в понеделник, заварих татко в леглото с гаджето му, Фатима…“

Тримата четяха с нарастващо удивление. Шлемове с изключени защити, търговия с нетдрога, две убийства, изчезнал френски полицай… Работата беше доста сериозна. Най-лошото беше, че изчезналият беше точно бащата на Моник. Когато тя приключи разказа си, на свой ред Петьо й разказа за това какво са разбрали при Иван и какви подозрения има той. Дълго време тя не отговори нищо.

„Лимитът ми за днес свършва. Но утре съм в «Магика». Ще намеря онзи и ще разбера къде е баща ми! Ако ви стиска, елате и вие! Точно в дванайсет централноевропейско лимитът се подновява. Ще ви чакам!“

После връзката прекъсна. Иван прехвърли по една ръка през раменете на двете момчета.

— Приятели, съзнавате ли в какво се забърквате?

Жоро дори не го изчака да довърши.

— Отвлекли са баща й! Не можем да я оставим така. Аз съм с нея и това е!

Петьо с изненада установи, че иначе неувереният му приятел в момента говори точно като Великия херцог Митрус, решителния смел мъжага от играта, който не можеше да остави дама в беда.

— Да, и аз ще дойда. Хайде, да се прибираме, че не ми се кара по тъмно из тоя квартал.

Двамата станаха, а Иван ги изпрати до външната врата.

— Пазете се!

Когато вратата се хлопна зад тях, Жоро прошепна на Петьо:

— Уф, не мога да го позная! Говори точно като майка ми! Ама и тя как ще се разбеснее, ако разбере, че ще влизам посред нощ в мрежата.

9

Жул стоеше прилепен до стената и се опитваше да се слее със сенките. Студената мазилка беше доста грапава и дереше притиснатата към нея буза. Тази нощ небето като че ли бе на тяхна страна — след чудния слънчев ден на смрачаване вятърът довя отнякъде плътни сиви облаци, които закриха луната и звездите.

— Аллах е с нас! — беше казал Омар точно след инструктажа.

Жул не се беше чувствал толкова уплашен през целия си живот. Предстоеше му да участва в терористична акция заедно с човека, убил Едит. И не само това, ами го правеше с пълното съзнание, че върши нещо правилно и добро за всички. Кога стана тази метаморфоза? Кога се превърна в терорист, готов да мине и през трупове, за да постигне своето? Доброволно бе поел по пътя на насилието. Канеше се да помогне за унищожаването на нещо, което не разбира. Сякаш можеше да се види отстрани и да анализира себе си. Неразбирането поражда страх, а страхът носи омраза. А омразата е по-малката сестра на разрушението. И все пак друг изход нямаше. Оставеха ли врага си, той щеше да стане по-силен. Толкова силен, че съвсем скоро нямаше да могат да му навредят. Нямаше никаква гаранция, че дори и сега ще успеят. Но трябваше да опитат, просто трябваше.

Но не компютърният разум бе предизвикал омразата на Жул. О, не! Щеше да помогне за взривяването на сървъра така, както се изтрива файл. Омар беше този, който днес щеше да плати най-високата цена. Петен мечтаеше за мига, когато мисията им е изпълнена и арабинът ликува. Тогава отмъщението щеше да е най-сладко.

Безшумно докосна двата пистолета, затъкнати в колана му — огнестрелен и електрически. Електрическият трябваше да е основното му оръжие — беше почти безшумен и изстрелваше тънка жица на няколко метра разстояние, след което пускаше по нея електричество с напрежение десет хиляди волта. Колкото до огнестрелния, надяваше се да не се наложи да го използва срещу друг, освен Омар, но ако трябваше, бе готов да го направи без капка колебание.

Нападението беше планирано и подготвено доста набързо, но с вещина, от Омар и хората му. Всъщност те бяха всичко на всичко трима, освен самия Омар и Фатима — Саид, турчинът Али и онзи, на когото Жул беше разбил носа, Ибрахим. Всички останали бяха заети другаде — деветте главни сървъра трябваше да бъдат ударени едновременно, а охраната на повечето от тях беше далеч по-сериозна от тази на техния. В крайна сметка Германия беше ислямска държава и нямаше защо да се притеснява от терористи. Е, в последно време се бяха появили няколко християнски групировки, но те нямаха нито опита, нито ресурсите, необходими, за да ги взима някой насериозно. Така или иначе щяха да ударят само петимата.

Сървърът беше разположен в сградата на старото кметство — масивна постройка от началото на двадесети век. Омар се беше добрал до стар план на сградата, но той едва ли беше актуален. Въпреки това можеше да им даде известна представа за вътрешното разположение.

Планът не беше сложен. Охраната се състоеше от двама въоръжени пазачи и един полуавтономен охранителен робот. Сървърът трябваше да е в помещение с ограничен достъп на втория етаж. Първият пък беше музей, снабден със собствена охрана — невъоръжен пазач. Цялата охранителна система на сградата беше свързана с полицията, затова всичко трябваше да стане много бързо. Саид и Али влизат през централния вход, обезвреждат пазача на музея и инсценират обир, като се опитват да привлекат вниманието поне на единия от пазачите на горния етаж. Омар и Ибрахим се качват по пожарното стълбище и се разправят с втория пазач и охранителния робот. Жул стои пред главния вход и чака, в случай, че нещо се обърка. Ако това стане, атакува фронтално. Омар и Саид носеха у себе си експлозиви, достатъчни да им осигурят достъп до охраняваното помещение, дори да не успееха да се справят с ключалките на вратата, както и да взривят самия сървър, когато му дойдеше времето. Фатима трябваше да им осигури бягството, спасителния изход, който в случая беше под формата на стар черен мерцедес с бензинов двигател. Жул доста се бе изненадал да види бензинов автомобил все още в движение — във Франция бяха забранени от доста години. Но Омар го беше успокоил — според думите му колата бе надеждна и безопасна въпреки течния бензин, лашкащ се в метален резервоар, и липсата на горивни клетки.

Само преди няколко секунди тъмните силуети на Саид и Али бяха минали под светещия над стълбището на централния вход надпис „Alte Rathaus Museum“. Сега Жул стоеше притиснат до стената и се опитваше да диша толкова тихо, че дори сам да не може да чуе диханието си. Двата пистолета неудобно го притискаха в ребрата, но освен това му даваха чувство на сигурност.

От вътрешността на сграда се чу вик, после прозвуча изстрел. Жул усети, че коленете му треперят неудържимо. Чувстваше се разколебан — самият той беше уверявал Омар, че взривяването на сървърите ще е достатъчно, за да приключат със зловредната разумна програма. Вярваше, че спомените определят личността. Надяваше се и се молеше на всички богове, които можеха да го чуят, изкуственият разум да оцелее, но без спомените си, невинен като новородено, с чисто и неповлияно от мръсотията в мрежата съзнание. Битието определя съзнанието. Но дали унищожаването на деветте главни сървъра щеше да е достатъчно, за да унищожи спомените, без да погуби разума? Жул вече беше заложил на това. Беше време да го докаже.

Активира лещите за нощно виждане, които неприятно дразнеха очите му. Изведнъж тъмната улица изгря в яркозелено пред него, а светещият неонов надпис над арката на входа грееше като обедно слънце. Жул се оттласна от стената и безшумно прекоси разстоянието, делящо го от входа. Бутна пред себе си едното крило на високата дървена врата с матово стъкло и то се разтвори безшумно. Отвътре се чу шум като от боричкане, после още един изстрел и глухо тупване. Петен извади електрическия пистолет, хвана не особено удобната дръжка и насочи квадратното дуло пред себе си. Пристъпи внимателно във фоайето на музея. На няколко метра от него, точно до кабинката на нощния пазач, лежаха две тела. Жул се доближи бавно до тях, като се придържаше плътно до стената. Наведе се над първото тяло — беше на нощния пазач. Човекът, изглежда, беше зашеметен с електрически пистолет, а след това упоен, точно както при отвличането на Жул — дишаше бавно и равномерно. Петен го остави и се доближи до другото тяло. Беше Саид. Състоянието му беше същото като на пазача — дори с усилващите оскъдната светлина лещи Жул не успя да види някакви наранявания по тялото му. Саид дишаше спокойно, сякаш заспал насред операцията. Двете му ръце все още стискаха пистолетите — електрическия в лявата, огнестрелния в дясната. Жул пипнешком откри колана на кръста на арабина и внимателно го разкопча — експлозивите щяха да му потрябват, ако Омар не успееше да се справи. За секунда се зачуди защо Али не беше взел колана, но нямаше време за колебание. Свали стария си колан и закопча този с експлозивите на кръста си. После затъкна огнестрелния пистолет в него и продължи напред. Мина през вратата към главната зала на музея — стълбището, водещо до етажа със сървъра, беше в дъното й. Прикри се зад една от витрините с експонати и погледна внимателно иззад нея. Видя тъмен силует на стълбището — от горния етаж струеше слаба светлина, заради която лещите се изключиха и Жул не успя да разбере на кого принадлежи фигурата, която стоеше приведена до парапета. Сигурно беше Али — гледаше нагоре по стълбите, а не към входа.

Жул притича колкото успя по-тихо през средата на залата и се спря до турчина. Онзи се обърна, но позна нетченгето и само му направи знак да се наведе.

— Охранителният робот е горе. Не можем да мръднем оттук. Сигурен съм, че го уцелих поне два пъти, но нищо му няма.

— Какво стана със Саид?

— Роботът го тръшна. Пазачът вдигна олелия. Обикаля по това стълбище, после през централната зала, фоайето и обратно нагоре. Всеки момент пак ще се появи. По-добре се прикрий някъде.

Жул се сети за нещо. Посочи на турчина отсрещния парапет.

— Като дойде, отвлечи му вниманието. Аз ще съм ей там. Имам идея как да се справим с него.

Али кимна, а после отново насочи вниманието си към стълбите. Петен притича до отсрещната страна на широкото стълбище и приклекна до парапета. Само след няколко секунди роботът се показа на горната площадка. Корпусът му беше цилиндричен, направен от сивкава пластмаса, а от него стърчаха само ръка със няколко застрашителни на вид цеви в края си и два крака, всеки с по няколко малки колелца. Жул прокле лошия късмет — надяваше се роботът да е метален. Машината се дотъркаля на колелцата си до ръба на първото стъпало, а после раздвижи краката си и заслиза не особено грациозно. Али се показа и насочи пистолета си към нея. Роботът обърна въоръжената си ръка към него и от тялото му се разнесе приятен женски глас:

— Нарушавате закона за забрана на огнестрелното оръжие. Проникнали сте незаконно в границите на чужда частна собственост! Незабавно пуснете оръжието и напуснете охранявания периметър!

Турчинът, естествено, не послуша заповедта, а вместо това насочи пистолета си към робота и стреля два пъти в него.

— В съответствие със закона за гражданските арести имам право да Ви обезвредя! — при тези думи от цевите на ръката на робота прозвучаха два глухи изстрела и Али се хвана за гърдите.

— Улучи ме, проклетникът!

После падна на колене, главата му клюмна на гърдите, а само секунда след това тялото му се отпусна и падна странично върху покритото с дебел червен килим стълбище.

Жул не дочака това да се случи. Прицели се бързо и стреля с електрическия пистолет в гърба на робота. Надяваше се напрежението да е достатъчно, за да го обезвреди въпреки пластмасовата му обвивка. За стотни от секундата сребристата жичка, дебела колкото човешки косъм, преодоля разстоянието до робота, двата заострени накрайника се забиха в сивкавата пластмаса и по тях протекоха десетки хиляди волтове. Роботът понечи да се обърне към новия нарушител, но успя да извърши движението само до средата, след което замря.

Петен се доближи до проснатия на стълбите Али и го побутна. Не помръдваше — беше упоен също като Саид. Ако не друго, поне до момента операцията минаваше безкръвно.

Изведнъж Жул се сети за двамата въоръжени пазачи на горния етаж — нямаше начин да не са чули всичките тези изстрели. Но щом досега не бяха дошли, значи Омар и Ибрахим вероятно се бяха справили с тях. Полицията със сигурност вече беше уведомена и беше изпратила хора насам, затова Петен реши да побърза.

Остави Али да лежи на мястото, на което беше паднал, и изкачи стълбището на бегом. Когато стигна площадката, се огледа наоколо. Кабинката на пазачите, отделена от коридора с бяла пластмасова дограма и плексигласови прозорци, беше празна. На един от прозорците имаше две дупки като от куршум, а цялата вътрешност на кабинката беше опръскана с кръв. Жул не искаше дори да си представя какво ще открие вътре, но любопитството му надделя и той надникна над плътната преграда. Трупът на единия от пазачите лежеше на пода сред локва кръв. Петен се отдръпна, без да разгледа подробностите. Повдигаше му се, но успя да удържи напъна.

Вратата към коридора зееше широко отворена и Жул се насочи натам. Точно зад нея лежеше и вторият пазач, също толкова мъртъв, колкото първия — лицето му липсваше почти изцяло, а на негово място беше зейнала огромна рана. Бялата стена зад него беше цялата опръскана с кръв и още нещо, по-тъмно на цвят. В момента, в който Петен осъзна, че по-тъмните пръски всъщност са мозъкът на нещастника, вече нищо не можеше да спре стомаха му от това да излее съдържанието си върху белите плочки на пода на коридора.

След няколко секунди Жул успя горе-долу да се окопити, достатъчно, че да продължи към залата със сървъра, която трябваше да се намира в дъното на коридора, точно зад завоя. Когато стигна до там, изобщо не му дойде на ум внимателно да надзърта зад ъгъла. Вместо това взе завоя почти на бегом и едва не се сблъска с тичащия насреща му Омар.

— Прикрий се! Бързо!

Жул се хвърли назад и само след секунда зад гърба му отекна взрив. Когато се обърна, Омар седеше на пода и държеше крака си с две ръце. От прасеца му стърчеше тънко метално парче, което го пронизваше целия и се показваше от другата страна. Петен се приближи до арабина, но онзи изсъска насреща му:

— Остави ме! Вратата е отворена, върви при сървъра и го взриви!

Но Жул стоеше надвесен над него и държеше в ръка пистолет. Бавно вдигна оръжието си. В погледа му се четеше почти безумна решителност.

— Знаеш ли, ще взривя сървъра сам, не си ми нужен. Ти ми отне Едит и заслужаваш да умреш заради това… — гласът на Жул ставаше все по-тих, докато накрая дори шепотът му заглъхна.

Ръката, която държеше оръжието, трепереше едва доловимо. Омар обаче си седеше на пода и дори не се опита да избие пистолета. Взря се право в очите на французина, а в погледа му проблясваше стомана.

— Око за око, зъб за зъб, така ли? Толкова силно ли искаш смъртта ми, че си готов да провалиш всичко заради нея? Познавам те по-добре, отколкото се познаваш сам. Стори, каквото решиш, но помни, че делата на всеки оставят кървав отпечатък в душата му.

Ала Петен и сам вече не беше сигурен, че иска точно това. Гледаше врага си право в очите и си припомняше как беше живял заради този миг. Но не можеше просто така да тегли чертата на всичко, заради което мислеше себе си за добър човек. Сети се за Моник — какво ли правеше тя в този миг? Какво ли щеше да си помисли, когато разбереше, че баща й се е превърнал в убиец?

Жул бавно свали пистолета.

— Не.

Погледна Омар право в очите и прочете там не страх или омраза, а уважение. Уважение заради силата му да загърби личната омраза в името на нещо по-голямо. Арабинът разкопча колана си и му го подаде:

— Нямаме време. Вземи и моите експлозиви — за по-сигурно. Хайде, върви!

— А Ибрахим, той къде е?

Омар отговори с монотонен глас:

— Ибрахим вече намери своя път към Създателя! Побързай, нямаме време!

Този път Жул го послуша и побегна по коридора, без да се оглежда. Металната врата, която допреди малко ограничаваше достъпа до залата с главния сървър, сега висеше немощно на пантите си. Петен мина през разкривената рамка и се оказа в неголямо хладно и светло помещение. Сървърът стоеше в средата му и всъщност беше единственото забележимо нещо в цялата зала. Жул се приближи до него и залепи отгоре му двете останали бомби с магнитни държатели от колана на Омар, а после и своите четири. После натисна копчето за включване на таймера на първата, но нищо не се случи. Опита отново, после пробва и с друга от бомбите, но пак нищо. Изпробва набързо и шестте, но нито едно от малките течнокристални мониторчета не пожела да се включи.

Чу зад гърба си провлечените стъпки на Омар.

— Не работят! Таймерите не работят!

Арабинът сложи ръка на рамото му:

— Да, вече знам. В сградата на музея е забранено да се ползват електронни устройства. А това са стандартни таймери — хората ми са забравили да свалят блокировката им. Трябва да се взривят ръчно.

Жул се отказа от опитите си да пусне таймера и вдигна поглед към Омар.

— Ти върви, аз ще остана и ще ги взривя. Такава е волята на Аллах, затова Той обузда справедливата ти ярост и спря ръката ти!

Петен отприщи спотаения си гняв и закрещя срещу Омар:

— Не можеш да останеш! Не можеш! Ще загинеш!

Но арабинът само се усмихна насреща му:

— Може би, а може би не — вече взривих две от бомбите и успях да измина достатъчно разстояние, преди да избухнат. Ако Аллах е рекъл, ще ме спаси и този път. Ако ли не, нека бъде волята му!

Жул не се примиряваше:

— Имаш само пет секунди след ръчно задействане! За това време дори няма да успееш да задействаш всички бомби, камо ли да избягаш.

Омар го побутна.

— Върви, побързай. Полицията ще е тук всеки миг. И кажи на Фатима, че я обичам, но Аллах е всемогъщ, а ние сме само инструменти в ръцете Му!

Петен се обърна и побегна обратно по коридора. Когато стигна до стълбището, Али все още не беше дошъл на себе си. Жул приклекна, повдигна слабото жилесто тяло на турчина и го метна на рамо. Надяваше се да не се наложи да носи и значително по-едрия Саид, защото нямаше да се справи и с двамата. Но когато стигна до фоайето, притесненията му се изпариха — Саид вече се беше свестил. Седеше на колене и се оглеждаше объркано. Жул го подхвана със свободната си ръка.

— Хайде, да се изнасяме.

В този момент от горния етаж се чу силен взрив и цялата сграда се разтресе. От тавана започнаха да падат парчета мазилка, а само секунда по-късно Жул чу как огромният стъклен полилей се срутва с трясък на пода в централната зала на музея.

Побърза да изведе навън двамата си спътници. Пред входа на музея ги чакаше черният мерцедес със запален двигател. Жул хвърли все още безчувствения Али на задната седалка и помогна на Саид да се качи до него. После седна отпред и каза на Фатима:

— Хайде, Омар и Ибрахим няма да дойдат.

Благодари на Бога, че в този миг Фатима не започна да задава въпроси, а вместо това натисна докрай педала на газта и колата потегли със свирене на гуми. Отнякъде се чуваха сирените на полицейските коли, както винаги пристигащи твърде късно.

10

За грандиозната битка напомняха само стърчащите от хълма колове, времето и софтуерът на „Магика“ се бяха погрижили да заличат всички останали следи. Моник-Елизар стоеше на върха на хълма и се взираше в далечината. Жоро все още го нямаше, затова Петьо се приближи до нея и я заговори.

— Има ли новини за баща ти?

Елизар се обърна към него и го погледна, сякаш го виждаше за пръв път.

— Не, нищо. Леля ми иска да ме вземе при нея в Дижон, но аз не искам да ходя! Мога и сама да се грижа за себе си.

Петьо усети, че е засегнал болна тема, затова побърза да я смени.

— Как ще го открием? Дали въобще ще се появи пак?

Моник отвърна решително.

— Ще дойде, няма къде да иде. Имам малка изненада за него. Твоето приятелче скоро ли ще се появи?

— За мен ли си говорите, а? — мощният глас на Митрус проехтя между хълмовете.

Елизар-Моник дори не го дочака да се приближи.

— Е, да започваме. Ще ми трябвате и двамата.

Извади от кесията на кръста си бял прашец и внимателно го поръси по тревата. Когато приключи, беше очертала триъгълник.

— Застанете двамата в тия два ъгъла и мълчете! Там и там.

После и тя самата се намести в последния празен ъгъл. Тихичко започна да нарежда монотонен напев. Постепенно гласът й се повиши и стана тънък и пронизителен, а напевът се превърна в речитатив на непознат за Петьо език. Жоро прошепна тихичко:

— Ей, това е заклинание за призоваване!

Да, май настина беше такова. И то не какво да е, а заклинание за призоваване на играч. Петьо не знаеше някой да го е използвал досега в играта — изискваше ужасяващо много манна-точки. Не град, а цяла провинция трябваше да продаде някой, за да се сдобие с такова! А и изискваше трима играчи да обединят волята си… Но всъщност какво значение имаше вече? Направи знак на Жоро да си затваря устата, а самият той се загледа в Елизар — момиче в мъжко тяло. Интересно как беше успяла да ги заблуди?

Скоро вниманието му беше привлечено от нещо в средата на триъгълника. Въздухът там започна да трепти и постепенно да оформя позната фигура — масивното тяло на дебелака Чингиз. Видението бавно придоби плътност.

— Хей, нямаше нужда от това! Да ме бяхте викнали, щях и сам да дойда!

Нацупеното изражение на хана бързо се промени.

— Е, нищо де, карай да върви. Май не можахме да си довършим битката. Какво стана, къде изчезнахте така изведнъж?

Тримата се спогледаха.

— Не ние изчезнахме. Ти беше. Но преди това стана нещо с теб.

Дебелакът смръщи вежди.

— Хм, не помня такова нещо. Какво стана с мен?

Петьо отговори пръв:

— Превърна се в нещо друго. Но няма какво да ти обяснявам, имаме запис. Ето, виж сам.

После пусна холографска проекция точно до Чингиз. Всички впериха погледи в нея в желанието си да не пропуснат нищо от представлението на малките фигурки. Когато ханът се превърна в аватара без лице, а после изчезна, над хълма се възцари неловко мълчание. След малко Чингиз наруши тишината.

— Не, не, не! Не е вярно! Страх ме е, искам да се махна! Пуснете ме, моля ви!

Но Моник още не беше свършила с него.

— Чакай, това не е всичко!

На мястото на сценката с изчезващия Чигниз се появи тъмна уличка. Мъничък аватар на млад мъж стоеше под светлината на мъждукаща лампа и говореше нещо. Силует с тъмно наметало излезе от сенките и се приближи към мъжа. Онзи не се отдръпна. Човекът с наметалото вдигна ръка и в нея проблесна острие. После със светкавична бързина го заби в гърдите на мъжа. В момента, в който вдигна ножа, качулката му падна назад и откри главата му. Човекът без лице!

— А за това какво ще ни кажеш? Ти си бил! И трябва да знаеш нещо за баща ми! Къде е той?

— Не бях аз, не бях аз, не бях аз! Помня го, но не го направих аз!

Изведнъж Чингиз притихна. После продължи, сякаш нищо не се е случило:

— Казах ли ви вече, че не съм човек? Май пропуснах. Нищо де, сега вече знаете.

Тримата го гледаха смълчани и не знаеха какво да му кажат.

— Чакайте за секунда. Получавам лично съобщение. От кого ли е? Я! От мен! Супер!

Чингиз утихна за миг.

— Случайно да знаете какво е шизофрения?

Ненадейно лицето му се разкриви.

— Изчезвайте! Махайте се! Не стойте тук, той ще ви убие. Аз ще ви убия!

Метаморфозата, която вече бяха виждали, започна отново. Но този път нямаше време за нищо повече. Хълмът под краката им започна да вибрира, отначало неусетно, а после все по-силно. Навсякъде се разхвърчаха чимове трева, а пръстта под тях започна да избледнява. След секунди остана само тънка мрежа, силует, векторна проекция на терена. Магика се разпадаше пред очите им. Само аватарите не изгубиха плътност.

Лицето на Чингиз ту се появяваше, ту изчезваше. Накрая се задържа в някакво странно средно положение — малката глава на човека без лице с несъразмерните дебели устни, месестия нос и големите изразителни очи на хана. Новият аватар ги погледна с объркано изражение, после бавно проговори:

— Здравейте! Аз съм…, аз съм… не знам още кой съм, но съм сам!

Епилог

Жул влетя в стаята на Моник и когато я видя, се хвърли към нея. Прегърна я с такава сила, че момичето тежко изпъшка.

— Татко! И аз се радвам да те видя, но ще ми счупиш ребрата.

Петен я пусна и погледна лицето й. Изглеждаше уморена, но щастлива.

— Какво ти става? Не сме се виждали само няколко часа.

Жул се усмихна, но не отговори.

— Отвън те чака цяла тълпа журналисти. Ти си момичето, което първо говори с изкуствен интелект.

— Видяхме го! Говорихме с него. Даже се бихме с армията му. Представяш ли си? Изкуствен интелект!

Моник замълча. Вече не се усмихваше.

— Остави журналистите, татко. Ти не ми разказа всичко. Шефът ти може да повярва, че са те отвлекли по погрешка, държали са те на тъмно няколко дни и после са те пуснали, но не и аз. Знаеш твърде много за това, което се случва, за да е вярно, че си стоял някъде затворен през цялото време.

Жул въздъхна. Понякога се плашеше от това колко умна беше дъщеря му. Сякаш нищо не можеше да убегне от погледа на невинните й детски очи. Седна на мекото канапе с кадифена тапицерия и потупа с ръка мястото до себе си. Моник се сви до него и зачака.

Жул заразказва леко редактирана версия на историята с отвличането, разкриването на истината за изкуствения интелект и взривяването на сървърите. Пропусна да спомене за ритуалното убийство, станало пред очите му, за Фатима и за своето участие в акцията срещу сървъра в Кьопеник. Всъщност това си беше половината история, но Моник не го прекъсна въпреки дребните несъответствия в разказа му. Спести на дъщеря си и още нещо — договорката, която имаше с шефа си, лейтенант Асад. След като се върна, Жул бе провел малко вътрешно разследване — никога не бе излишно да си осигуриш достъп до комуникациите на шефа си. Ей така, като застраховка. Оказа се, че Асад е получил солидна сумичка от парижкия дилър на „Сони-Филипс“ срещу обещанието набързо да потули случая с шлема J1001. Петен нямаше нищо против да си трае, стига никой да не решеше да се рови в неговата собствена не особено убедителна история. Когато приключи доста съкратения си разказ, двамата с Моник помълчаха, сгушени един до друг.

— А какво стана с тъмната половина? — през последните дни, след като сензацията за изкуствения интелект беше гръмнала в пресата, всички наричаха двете личности на шизофреничния разум „тъмна и светла половина“.

— Криминалните сега разследват всичко. Имало е цяла мрежа за нетдрога, от онази, която върви и на нормални шлемове, не само на кракнати. Добре, че никой не знае как да я прави. Асад даже ми обеща повишение заради информацията за убийствата, която дадох на криминалните, като се върнах. Сега е твой ред да разказваш. Чух вече за двете момчета, които са били с теб. Кажи обаче за изкуствения интелект. Вярно ли е, че не искал да говори с никой друг, освен с вас тримата?

Моник се сви на кравайче и се притисна плътно до баща си.

— Страх ме е, татко. Страх ме е, че ще го убият. Видях новините в нета — терористите му се заканват. А ако не го убият, може да полудее. Щом веднъж е станало, може пак да се случи. И него го е страх. Затова само с нас говори. Но няма винаги да е така. Някой ден ще се покаже. От нас зависи дали когато този ден дойде, той ще ни е приятел или враг.

Жул прегърна дъщеря си и я притисна към гърдите си. Прекрасно разбираше каква тежест лежи на нежните рамене на Моник. Възпитанието никак не бе лесна работа. Но той беше уверен, че тя може да се справи. В крайна сметка щом той бе успял да възпита едно дете, с което да се гордее, защо то да не може да го направи с един срамежлив изкуствен разум?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.